Справа № 461/8884/25 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/515/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 червня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Якимчук Л.С.;
Любашевського В.П. – представника ЛКП «Старий Львів»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 09 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Старий Львів» «про визнання договору неукладеним, недійсним та захист прав споживача», у якому просив:
1)визнати договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками будинку та Львівським комунальним підприємством «Старий Львів», на який посилається відповідач, неукладеним;
2)у разі відмови у задоволенні позовної вимоги, викладеної у пункті 1, визнати договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками будинку та Львівським комунальним підприємством «Старий Львів» недійсним з моменту його укладення;
3)зобов`язати Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» припинити здійснювати нарахування плати за послуги з управління багатоквартирним будинком на ім`я ОСОБА_1 по квартирі АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , що стверджується витягом про державну реєстрацію прав № 29694440 від 18.04.2011 року.
Відповідач, ЛКП «Старий Львів», здійснює йому нарахування оплати за послуги з управління вказаним багатоквартирним будинком, стверджуючи, що ці нарахування здійснюються на підставі укладеного договору.
Зазанчалося, що починаючи з моменту, з якого він дізнався про начебто укладений між сторонами договір, він неодноразово намагався отримати від відповідача копію цього договору, щоб ознайомитись з його умовами, правами та обов`язками сторін, однак його запити залишились без задоволення, що (на переконання позивача) є нечесною підприємницькою діяльністю.
Крім того, відповідачем не надано протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку, який є єдиною законною підставою для обрання управителя згідно з ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Вважає, що наведені вище обставини свідчать про відсутність волевиявлення співвласників будинку на укладення договору, а тому такий договір є неукладеним (а.с. 1-2).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 82-85).

Згадане рішення суду оскаржив позивач.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на неправильне застосування норм матеріального права.
Звертає увагу на те, що «у матеріалах справи наявний лист Відповідача № 644 від 03.11.2025 р., у якому ЛКП «Старий Львів» письмово визнало, що Протокол зборів співвласників від 02.05.2019 р. у підприємства відсутній», а тому вважає «абсурдною» «вимогу суду до Позивача "надати докази порушень".
Просить «суд апеляційної інстанції визнати встановленим факт відсутності Протоколу зборів співвласників будинку АДРЕСА_1 від 02.05.2019 р. на підставі письмового визнання цього факту Відповідачем (лист № 644 від 03.11.2025 р.) та Позивачем. Оскільки обидві сторони підтверджують відсутність цього документа, це свідчить про фактичну відсутність волевиявлення співвласників та відсутність повноважень у будь-якої особи підписувати договір від їх імені» або «витребувати у ЛКП «Старий Львів» та Галицької районної адміністрації ЛМР: Оригінал Протоколу зборів співвласників будинку АДРЕСА_1 від 02.05.2019 р. з додатками» (а.с. 89-92).

Апелянт (позивач) 02 червня 2026 року надіслав до суду Заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 118-119).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками те, що позивач з 2011 року є власником квартири  АДРЕСА_2 (а.с. 3).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” міститься роз`яснення про те, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, а тому суди мають відмовляти в позові з такою 
вимогою. 
За наведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позовна вимога про визнання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 між співвласниками будинку та Львівським комунальним підприємством «Старий Львів» неукладеним не підлягає до задоволення і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
А у пункті 7 згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог посилається на статті 203 та 215 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, вимога про визнання оспорюваних правочинів недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Об`єктом оспорюваного позивачем Договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком № 25 від 01.06.2019 року (в подальшому – «Договір…») є надання співвласникам будинку АДРЕСА_1 послуг з управління згаданим будинком, що включає в себе утримання цього будинку та прибудинкової території в належному санітарному стані, їх прибирання, поточний ремонт тощо: детальний перелік послуг наведено у пункті 4 цього Договору.
Ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять доводів стосовно того, як саме права та законні інтереси позивача порушуються згаданим вище Договором …

Безспірним є те, що співвласники будинку АДРЕСА_1 мали (і мають) право на укладення Договору про надання їм послуги з управління багатоквартирним будинком. Докази про відсутність волевиявлення учасників Договору … на його укладення і відсутність їх волі на вчинення згаданого правочину відсутні. Оспорюваний Договір… вчинений у письмовій формі, що відповідає вимогам закону щодо форми вчинення таких правочинів.
Крім того, визнання Договору … недійсним безспірно стосується прав та законних інтересів інших співвласників будинку АДРЕСА_1 , які позивачем до участі в даній справі не притягувались.

Мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить посилання на висновки, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 910/5672/17 та від 27.03.2019 року у справі № 127/208/16-ц, стосовно того, що фактичне отримання послуг або перебування у статусі співвласника є підставою виникнення зобов`язань, незалежно від формальних недоліків договору: апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували ці висновки. 
За наведених вище обставин в їх сукупності суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року).
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позову) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 09 січня 2026 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 12 червня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.