Єдиний унікальний номер справи № 753/9919/25
Провадження № 22-ц/824/2937/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

09 травня 2025 року позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідачів. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 під`єднаний до мереж теплопостачання та водопостачання, а отже відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а з 01.11.2021 споживачами послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, проте відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість. За період з 01.05.2018 по 31.03.2025 заборгованість складає 85777,89 грн: за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 заборгованість за послуги з централізованого опалення - у розмірі 24 165,45 грн, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води - у розмірі 22 823,22 грн, за період з 01.11.2021 заборгованість за послуги постачання теплової енергії - у розмірі 33 954,80 грн, заборгованість за послуги з постачання гарячої води - у розмірі 1 883,41 грн, у період до 31.10.2021 заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення - у розмірі 76,86 грн, заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води - у розмірі 42,56 грн, за період з 01.11.2021 заборгованість по платі за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії - у розмірі 1 357,57 грн, заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування з постачання гарячої води - у розмірі 1 474,02 грн.
Надання послуг до 01.05.2018 відповідачу здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).
Відповідачі від послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у встановленому законодавством порядку не відмовлялися (не відключалися).
Позивач вважає, що позов подано до належних відповідачів по справі, які мають виконувати свій обов`язок по сплаті наданих послуг, оскільки є споживачами за наявною інформацією у позивача.
Враховуючи викладене, позивач просив суд:
1) стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 0,00 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 0,00 грн, 3% річних у розмірі 0,00 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 18 410,98 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 2 743,24 грн, 3% річних у розмірі 690,03 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 24 165,45 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 3 600,65 грн, 3% річних у розмірі 899,75 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 22 823,22 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 4 787,70 грн, 3% річних у розмірі 1 351,23 грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 33 954,80 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 4 141,39 грн, 3% річних у розмірі 1 017,29 грн, пеня у розмірі 1 237,71 грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 1 883,41 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 1 365,63 грн, 3% річних у розмірі 462,02 грн, пеня у розмірі 562,12 грн, заборгованість по платі за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії у розмірі 1 357,57 грн, заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування з постачання гарячої води у розмірі 1 474,02 грн, заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 76,86 грн, заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 42,56 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 27 вересня 2025 року відповідач ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_1 . 
Станом на день розгляду справи відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 16 квітня 2026 року, з`явилися представник позивача Кононенко І. О., який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення; відповідач  ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , які підтримали апеляційну скаргу та просили апеляційний суд її задовольнити.
Відповідач  ОСОБА_2  у судове засідання не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавав.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що квартира відповідачів під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання та гарячого водопостачання, у зв`язку з чим відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг; КП «Київтеплоенерго» є належним виконавцем відповідних послуг та набуло право вимоги заборгованості за договором відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року; послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання надавались безперебійно, а відповідачі у встановленому законом порядку від таких послуг не відмовлялися; наданий позивачем розрахунок заборгованості підтверджується належними та допустимими доказами, був перевірений судом і відповідачами не спростований; відсутність письмового договору не звільняє споживачів від обов`язку оплати фактично спожитих житлово-комунальних послуг; відповідачі належних та допустимих доказів погашення заборгованості або заперечень щодо її розміру не надали, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів заборгованості, інфляційних втрат, трьох процентів річних, пені та судових витрат.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на доводи апелянта щодо неврахування позивачем показників приладів обліку під час здійснення нарахувань за спожиті житлово-комунальні послуги.
Як убачається з матеріалів справи, розрахунки розміру заборгованості були надані позивачем разом із позовною заявою та досліджені судом першої інстанції. При цьому у відповідних розрахунках містяться відомості про здійснення коригувань нарахувань у періоди, які співпадають із періодами зняття контрольних показників лічильників, на що посилається апелянт. Отже, наявні у справі розрахунки свідчать про те, що позивачем при визначенні розміру заборгованості враховувались показники приладів обліку та проводилось відповідне коригування сум нарахувань.
Так, у розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.05.2018 року по 31.03.2025 року містяться відомості про проведення коригування у вересні 2019 року, де зазначено суму нарахування 3 463,23 грн, а також у жовтні 2024 року здійснено коригування із зменшенням суми заборгованості на 22 016,55 грн. З указаного розрахунку вбачається, що загальна сума нарахувань за вказаний період становить 41 376,54 грн, при цьому загальна сума коригувань складає мінус 18 553,32 грн.
Крім того, у розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.11.2021 року по 31.03.2025 року також містяться відомості про проведення у жовтні 2024 року коригування із зменшенням суми заборгованості на 23 006,35 грн. Із зазначеного розрахунку вбачається, що сума нарахувань за вказаний період становить 24 889,76 грн, а сума коригувань - мінус 23 006,35 грн.
Також у розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.07.2015 року по 31.03.2025 року містяться відомості про проведення коригувань: у січні 2018 року - на мінус 1 423,36 грн, у лютому 2018 року - на плюс 77,22 грн, у березні 2018 року - на мінус 295,88 грн. Із наведеного розрахунку вбачається, що загальна сума нарахувань за вказаний період становить 31 293,06 грн, а загальна сума коригувань - мінус 1 642,02 грн.
Отже, доводи апелянта в цій частині свого підтвердження не знайшли, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості є послідовним, деталізованим та містить усі необхідні відомості щодо проведених нарахувань і коригувань, у тому числі із зазначенням сум, на які здійснювалося як збільшення, так і зменшення заборгованості.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості позовних вимог процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє позивача від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. 
Позивачем у даній справі надано детальний та послідовний розрахунок заборгованості, який був перевірений судом щодо належності та обґрунтованості заявлених до стягнення сум.
Водночас відповідач, посилаючись на неналежність поданого позивачем розрахунку, не зазначив, який саме розмір заборгованості, на його думку, підлягає стягненню або коригуванню, не навів власного розрахунку спірної заборгованості та не надав суду жодних документів чи розрахунків на підтвердження своєї позиції. Вказане позбавляє суд можливості перевірити доводи відповідача з точки зору правильності здійснення альтернативних розрахунків, оскільки будь-які контррозрахунки чи інші належні докази відповідачем до матеріалів справи не подані.
За таких обставин доведення заперечень відповідача не може вважатися належним чином реалізованим виключно шляхом спростування доводів позовної заяви, оскільки це не звільняє відповідача від виконання процесуального обов`язку щодо підтвердження власної позиції належними та допустимими доказами.

Щодо доводів апелянта про неправильне визначення кола боржників у зв`язку з тим, що у спірній квартирі зареєстровано трьох осіб, а також про неврахування факту непроживання осіб за спірною адресою та, відповідно, неспоживання житлово-комунальних послуг, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується самим апелянтом, обидва відповідачі зареєстровані у спірній квартирі. Отже, відповідно до вимог ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вони є особами, які несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями щодо оплати житлово-комунальних послуг.
При цьому згідно зі ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Таким чином, сама лише обставина того, що у квартирі зареєстровано також іншу особу, не свідчить про неправильне визначення позивачем кола відповідачів у справі та не виключає права позивача звернутися з вимогою про стягнення заборгованості саме до двох із солідарних боржників. Право визначення кола відповідачів належить позивачу, який на власний розсуд визначає спосіб захисту свого права та осіб, до яких пред`являє позовні вимоги.
При цьому солідарний характер зобов`язання означає, що кредитор вправі вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі від будь-кого із солідарних боржників, а не лише у певній частині пропорційно кількості зареєстрованих осіб. Виконання одним із солідарних боржників зобов`язання у повному обсязі, у свою чергу, надає йому право на звернення з регресними вимогами до інших солідарних боржників у частині сплаченого за них.
Отже, доводи апелянта про те, що він повинен нести обов`язок з оплати лише у певній частині, з огляду на кількість зареєстрованих осіб, ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи солідарного обов`язку та положень чинного законодавства.
Крім того, доводи апелянта щодо фактичного непроживання осіб у спірній квартирі та неспоживання житлово-комунальних послуг самі по собі не спростовують обов`язку щодо оплати нарахованих житлово-комунальних послуг та не підтверджені належними і допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України.
При цьому матеріали справи не містять доказів звернення відповідачів у встановленому законом порядку до виконавця послуг із заявами про тимчасову відсутність споживачів, проведення перерахунку, припинення надання послуг чи оформлення інших передбачених законодавством процедур, які могли б бути підставою для зміни порядку нарахування плати за житлово-комунальні послуги.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько