П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/32318/25	
Головуючий в 1 інстанції: Марина П.П.
Дата і місце ухвалення: 27.02.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі №420/32318/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 р. до 18.07.2022 р. в неповному обсязі, а саме: з порушенням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 різницю індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 18.07.2022 року в загальній сумі 203642,21 грн відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44; 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 р. до 18.07.2022 р. в неповному обсязі, а саме: з порушенням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 3872,95 грн на місяць за період з 01.03.2018 року по 18.07.2022 року включно в загальній сумі 203642,21 грн відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність у позивача права на отримання індексації-різниці.
Апелянт вказує, що з 01 березня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, якою було істотно підвищено розміри посадових окладів та інших складових грошового забезпечення військовослужбовців, у зв`язку з чим березень 2018 року є місяцем підвищення доходу, а обчислення індексу споживчих цін для подальшої індексації повинно здійснюватися з квітня 2018 року.
На думку апелянта, виплата позивачу індексації-різниці не відповідає вимогам пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, оскільки після підвищення грошового забезпечення у березні 2018 року право на таку виплату у позивача не виникло. 
Крім того, апелянт зазначає, що вимоги щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб та компенсації втрати частини доходів є передчасними.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , зокрема з 01.03.2018 року по 18.07.2022 року, та станом на день звернення до суду з даним адміністративним позовом його виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів грошового забезпечення, що не заперечується відповідачем.
На адвокатський запит Єрьоміної В.А. від 06.03.2025 №864 військова частина НОМЕР_1 листом від 04.04.2025 №1426 повідомила про надання інформаційної довідки щодо розміру грошового забезпечення позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу за період з 01.03.2018 року по 18.07.2022 року нараховувалась та виплачувалась поточна індексація грошового забезпечення.
Вважаючи, що за вказаний період відповідачем не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці військовослужбовців, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що березень 2018 року є місяцем підвищення грошового забезпечення позивача у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, а тому для визначення наявності права на індексацію-різницю необхідно встановити: розмір підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року, суму можливої індексації, що склалася у цьому місяці, та співвідношення між цими величинами.
Дослідивши довідки про складові грошового забезпечення позивача за лютий та березень 2018 року, суд установив, що розмір грошового забезпечення позивача у лютому 2018 року становив 11863,20 грн, у березні 2018 року – 12453,40 грн, а розмір підвищення доходу склав 590,20 грн.
При цьому суд першої інстанції визначив, що величина приросту індексу споживчих цін для розрахунку індексації у березні 2018 року становила 253,30 %, а можлива сума індексації – 4463,15 грн.
Оскільки розмір підвищення грошового доходу позивача (590,20 грн) є меншим за суму можливої індексації (4463,15 грн), суд дійшов висновку, що відповідно до абзацу четвертого пункту 5 Порядку №1078 позивач набув право на щомісячну індексацію-різницю у розмірі 3872,95 грн, яка підлягала виплаті з 01.03.2018 року до 18.07.2022 року, а загальна сума такої індексації становить 203642,21 грн.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахування та виплата зазначених сум мають здійснюватися із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Водночас у задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати суд відмовив, визнавши такі вимоги передчасними.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.
Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого права і свободи людини є найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Спеціальним законом, який визначає державні гарантії щодо соціального та матеріального забезпечення військовослужбовців, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частинами другою та третьою статті 9 цього Закону передбачено, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення. При цьому грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Отже, індексація грошового забезпечення військовослужбовців є однією із встановлених законом державних соціальних гарантій, а її нарахування та виплата є обов`язком відповідного суб`єкта владних повноважень, а не його дискреційним правом.
Правові, економічні та організаційні засади підтримання купівельної спроможності населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ.
Відповідно до статей 1, 2 цього Закону індексація є встановленим державою механізмом підвищення грошових доходів населення з метою часткового або повного відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг та поширюється, зокрема, на грошове забезпечення військовослужбовців.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 07 серпня 2019 року у справі №825/694/17, від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19 та від 26 січня 2022 року у справі №400/1118/21.
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Кечко проти України» зазначив, що якщо чинним законодавством передбачено право особи на отримання певних виплат та дотримано всі умови для їх одержання, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доти, доки відповідні положення законодавства залишаються чинними.
Порядок реалізації зазначених гарантій визначений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Положеннями статті 4 Закону №1282-ХІІ та пункту 1-1 Порядку №1078 визначено загальні умови проведення індексації, тоді як особливості її нарахування у разі підвищення тарифних ставок (окладів) врегульовані пунктом 5 Порядку №1078.
Саме правильне застосування абзаців третього, четвертого, п`ятого та шостого пункту 5 Порядку №1078 є предметом спору у цій справі та підлягає перевірці судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів звертає увагу, що правозастосування зазначених норм Порядку №1078 вже неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду.
Так, у постановах від 20 квітня 2023 року у справі №320/8554/21, від 19 жовтня 2023 року у справі №380/9726/20, від 20 березня 2024 року у справі №440/8322/22 та від 16 травня 2024 року у справі №560/13302/21 Верховний Суд сформував єдиний правовий підхід, відповідно до якого для вирішення питання щодо наявності у військовослужбовця права на індексацію-різницю суд повинен встановити три юридично значимі обставини: розмір грошового доходу до підвищення тарифних ставок (окладів), розмір грошового доходу після такого підвищення та суму можливої індексації, яка склалася у місяці підвищення доходу.
Лише після встановлення зазначених обставин та їх співставлення можливо зробити висновок про виникнення або відсутність права особи на індексацію-різницю відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078.
Застосовуючи наведені правові висновки до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується, що підвищення посадових окладів військовослужбовців відбулося з 01 березня 2018 року у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Отже, березень 2018 року є місяцем підвищення тарифних ставок (окладів) у розумінні пункту 5 Порядку №1078. При цьому саме по собі підвищення грошового забезпечення не припиняє права військовослужбовця на індексацію, оскільки виникнення або відсутність такого права законодавець пов`язує зі співвідношенням розміру підвищення доходу та суми можливої індексації, яка склалася у відповідному місяці.
Як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дослідив складові грошового забезпечення позивача за лютий і березень 2018 року, визначив розмір підвищення його грошового доходу, обчислив суму можливої індексації та здійснив їх співставлення відповідно до вимог абзаців третього – шостого пункту 5 Порядку №1078.
За результатами дослідження доказів суд першої інстанції встановив, що сума підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року є меншою за суму можливої індексації, яка склалася у цьому місяці, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про виникнення у позивача права на індексацію-різницю відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078.
Колегія суддів перевірила правильність зазначених висновків у межах доводів апеляційної скарги та не встановила підстав вважати їх такими, що суперечать матеріалам справи чи вимогам чинного законодавства.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності таких рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини, не подав альтернативного розрахунку індексації, здійсненого відповідно до вимог пункту 5 Порядку №1078, та не довів неправильності застосування судом норм матеріального права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень пункту 5 Порядку №1078, оскільки фактично зводяться до твердження про автоматичне припинення права на індексацію після підвищення грошового забезпечення у березні 2018 року. Проте такий підхід суперечить змісту абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078 і правовим висновкам Верховного Суду, відповідно до яких визначальним є не сам факт підвищення доходу, а співвідношення суми такого підвищення із сумою можливої індексації.
Доводи апеляційної скарги не містять належного правового обґрунтування неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, не спростовують встановлених ним обставин справи та фактично зводяться до незгоди з наданою судом правовою оцінкою. Відтак підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірності покладення на відповідача обов`язку здійснити виплату належних позивачу сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, така компенсація виплачується з метою повного відшкодування сум податку з доходів фізичних осіб, утриманого із грошового забезпечення та інших виплат, право на отримання яких визначено законодавством України.
Зазначена компенсація не є самостійним видом грошового забезпечення чи окремою соціальною виплатою, а має похідний характер від відповідної виплати грошового забезпечення. Саме тому встановлення судом права позивача на отримання індексації грошового забезпечення одночасно зумовлює виникнення у відповідача обов`язку здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, утриманого із таких виплат, у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу індексації-різниці із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, правильно застосувавши норми матеріального права та визначивши належний спосіб захисту порушеного права.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом перевірки колегії суддів, однак не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи, не підтверджені належними та допустимими доказами та не містять правових аргументів, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Натомість матеріалами справи підтверджується, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини спору, надав оцінку кожному доказу окремо та всім доказам у їх сукупності відповідно до вимог статей 72, 73, 74 та 90 Кодексу адміністративного судочинства України, а відповідач, всупереч вимогам статті 77 цього Кодексу, не довів правомірності своїх дій щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період та не спростував правильності висновків, покладених судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки ухвалене на підставі повно і всебічно встановлених обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 та статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки під час апеляційного перегляду справи колегією суддів не встановлено підстав, визначених статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 не підлягає задоволенню, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року підлягає залишенню без змін.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі №420/32318/25 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук