ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 р.	Справа № 520/11890/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/11890/25
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 по справі № 520/11890/25 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 , заявник).
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 08.07.2019 включно.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 08.07.2019 включно відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку № 44.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позову, позивачем подано апеляційну скаргу.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року по справі № 520/11890/25 апеляційну скаргу задоволено частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 по справі № 520/11890/25 скасовано в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 3 851.72 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 08.07.2019 включно відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 на загальну суму 62 621,44 грн.
Ухвалено в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 3 851.72 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 08.07.2019 в загальній сумі 62 621,44 грн відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 по справі № 520/11890/25 залишено без змін.
З матеріалів електронної справи вбачається, що 21.01.2026 представнику позивача видано виконавчі листи по даній справі.
17.04.2026 позивач через свого представника – адвоката Попова А.О. звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з заявою про встановлення судового контролю у справі № 520/11890/25, в якій просив суд встановити судовий контроль за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року по справі № 520/11890/25 та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 подати звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року по справі № 520/11890/25.
В обґрунтування вказаної заяви зазначав, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2025 у справі №520/11890/25 ІНФОРМАЦІЯ_2 зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 08.07.2019 у сумі 62 621,44 грн, однак станом на 13.04.2026 вказане судове рішення відповідачем не виконано. Вказував, що тривале невиконання судового рішення порушує гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права, зокрема право на мирне володіння майном та право на справедливий суд, складовою якого є обов`язковість виконання судового рішення. У зв`язку з цим просив встановити судовий контроль за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 подати звіт про її виконання.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року по справі № 520/11890/25 заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі №520/11890/25 - залишено без задоволення.
Відмовляючи в задоволенні заяви позивача суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є диспозитивним правом суду, яке застосовується лише за наявності об`єктивних та підтверджених належними доказами обставин, що свідчать про необхідність вжиття такого заходу.
Суд першої інстанції зазначив, що факт невиконання судового рішення без доведення неможливості його виконання у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», не є безумовною підставою для встановлення судового контролю.
При цьому суд врахував, що 17.12.2025 Харківським окружним адміністративним судом було видано виконавчі листи у справі №520/11890/25, а тому позивач не був позбавлений можливості звернутись до органів державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового рішення та ініціювати процедуру виконавчого провадження із застосуванням передбачених законом заходів примусового виконання.
Також суд першої інстанції зауважив, що позивачем не надано доказів звернення до органів державної виконавчої служби, відкриття виконавчого провадження чи вчинення державним виконавцем виконавчих дій, а також доказів того, що виконання судового рішення є неможливим у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для встановлення судового контролю за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2025 у справі №520/11890/25.
Позивач не погодився з вказаним судовим рішенням та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28.04.2026 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким встановити судовий контроль у справі № 520/11890/25.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю лише з огляду на не звернення позивача до органів державної виконавчої служби, оскільки чинна редакція статті 382 КАС України не ставить можливість встановлення судового контролю у залежність від відкриття виконавчого провадження.
Апелянт вказує, що у справах щодо соціальних виплат та грошового забезпечення положення частини четвертої статті 382 КАС України покладають на суд обов`язок зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, а відсутність виконавчого провадження не перешкоджає розгляду відповідної заяви.
Також апелянт наголошує, що станом на 13.04.2026 постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2025 у справі №520/11890/25 залишається невиконаною, чим порушуються гарантії обов`язковості виконання судових рішень, передбачені статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також право позивача на своєчасне отримання належного грошового забезпечення.
Посилаючись на положення Конституції України, КАС України, практику Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у застосуванні передбаченого законом механізму судового контролю за виконанням судового рішення.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.
Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 23.04.2020 у справі № 560/523/19, яка була також застосована Верховним Судом в ухвалі від 07.02.2022 у справі № 200/3958/19-а під час розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення та вирішенні питання про накладення штрафу в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.
Також колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Зазначені висновки Суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалах від 26.01.2021 у справі № 611/26/17 та від 12.07.2022 у справі № 754/12702/14-а.
Крім того, за змістом статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Case of Hornsby v. Greece» Суд зазначив, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (заява № 18357/91).
У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Антонюк проти України» Суд зауважив, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні (заява № 17022/02).
У пункті 18 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ліпісвіцька проти України» (заява № 11944/05) Суд звернув увагу на те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні («Scordino v. Italy» (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункт 197). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом («Sika v. Slovaki», № 2132/02, пп. 24-27).
Питання, пов`язані зі здійсненням судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах врегульовані статтями 382-383 КАС України.
Відповідно до статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
У заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Якщо судове рішення набрало законної сили, то відсутність матеріалів судової справи у зв`язку з їх витребуванням судом апеляційної або касаційної інстанції не перешкоджає розгляду заяви, крім випадку зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції або зупинення виконавчого провадження.
Відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не перешкоджає розгляду заяви.
За письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання.
Перебіг строку для подання звіту починається з дня набрання законної сили рішенням суду.
Заява, передбачена абзацом першим цієї частини, може бути подана не пізніше завершення судових дебатів, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Суд під час ухвалення рішення суду за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення суду, якщо суд допускає його негайне виконання.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 382-1 КАС України суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
Суд може зобов`язати подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення особисто керівника суб`єкта владних повноважень.
Якщо суб`єктом владних повноважень є колегіальний орган і судовим рішенням такого суб`єкта владних повноважень зобов`язано вчинити певні дії, суд може зобов`язати подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення кожного з членів такого колегіального органу, до чиїх повноважень, завдань чи функцій належить забезпечення виконання такого судового рішення.
З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що стаття 382 КАС України надає право суду, який ухвалив відповідне судове рішення, з метою забезпечення його належного виконання, застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання такого судового рішення у строк, встановлений судом, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
Для застосування наведених процесуальних заходів повинні існувати відповідні правові підстави. Зокрема, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення у порядку статті 382 КАС України може слугувати наявність у суду об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю судове рішення залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 0640/3719/18 та від 11.06.2020 у справі № 640/13988/19.
Колегія суддів зазначає, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується ухваленням судового рішення, а також передбачає його виконання.
При цьому аналіз норми статті 382 КАС України у її системному взаємозв`язку з нормами статті 372 КАС України дозволяє стверджувати, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав (безвідносно до факту наявності виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення), зокрема у випадку, якщо:
рішення суду ще не виконано, у тому числі у порядку його примусового виконання;
існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання;
існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, або дають підстави вважати, що:
загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату,
або що відповідач (його правонаступник) створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку.
Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 13.12.2012 № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
У Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Також Конституційний Суд України, узявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене рішення.
Таким чином, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, зокрема у формі зобов`язання боржника подати до суду відповідний звіт сприяє забезпеченню реалізації принципу виконуваності судового рішення (загальновідомо, що «рішення суду не має значення, якщо воно не виконується»), запобігає можливому зловживанню з боку боржника (наприклад, у формі уникнення оперативного та повного виконання рішення), гарантує дотримання законності (як у вимогах стягувача, так і у діях боржника), а також підвищує довіру громадян до суду та держави, в цілому.
Так, як зазначалось вище, у поданій позивачем до суду першої інстанції заяві про встановлення судового контролю останній посилався на те, що постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2025 у справі №520/11890/25 тривалий час залишається невиконаною, а відповідачем не вчинено дій, спрямованих на її добровільне виконання.
Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів електронної справи, ані до суду першої, ані апеляційної інстанції відповідачем не надано жодних пояснень чи/та доказів щодо виконання чи невиконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду 21.10.2025 по справі № 520/11890/25, з викладенням обставин, які ускладнюють виконання такого рішення тощо.
Колегія суддів наголошує, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Тобто, в будь-якому разі, судове рішення, ухвалене на користь позивача, має бути виконане.
З огляду на викладене, враховуючи невиконання ІНФОРМАЦІЯ_2 постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2025 по справі № 520/11890/25, відсутність будь-яких доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на виконання такого рішення, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю передчасними та не достатньо обґрунтованими, адже таким чином нівелюється сама суть та завдання судового контролю.
Колегії суддів зазначає, що належної оцінки вищевказаним обставинам при винесенні оскаржуваної ухвали про відмову задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення судом першої інстанції не надано.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт невиконання судового рішення без доведення неможливості його виконання у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», не є підставою для встановлення судового контролю, а також про відсутність підстав для задоволення заяви виключно з огляду на не звернення позивача до органів державної виконавчої служби та не відкриття виконавчого провадження.
Колегія суддів наголошує, що у разі невиконання судового рішення особа, на користь якої ухвалено судове рішення, має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника - суб`єкта владних повноважень, передбачених як законодавством про виконавче провадження, так і КАС України, при цьому законодавець не ставить можливість звернення до суду із заявою в порядку статті 382 КАС України у залежність від здійснення примусового виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Оскільки виконання судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися як у добровільному, так і у примусовому порядку, відсутність відкритого виконавчого провадження чи невчинення державним виконавцем заходів примусового виконання не виключає можливості застосування судового контролю та не є самостійною підставою для відмови у задоволенні відповідної заяви.
При цьому, за змістом частини першої статті 382 КАС України, саме суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, наділений повноваженнями щодо здійснення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про його виконання.
Судовий контроль є самостійним спеціальним видом провадження в адміністративному судочинстві, метою якого є перевірка обставин, що перешкоджають виконанню судового рішення та відновленню порушених прав особи, а не лише констатація факту наявності чи відсутності виконавчого провадження.
Разом з тим, під час розгляду заяви про встановлення судового контролю суд першої інстанції фактично не надав правової оцінки доводам заявника щодо тривалого невиконання відповідачем постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2025 у справі №520/11890/25, не з`ясував причин її невиконання та не перевірив наявність обставин, які можуть свідчити про необхідність застосування заходів судового контролю.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення заяви, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю.
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин, колегія суддів вважає, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про встановлення судового контролю.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року по справі № 520/11890/25 скасувати.
Справу № 520/11890/25 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено 08.06.2026 року