ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/563/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Мусієнко О.О., 
розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу 
за позовом: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса (65058, м. Одеса, вул. Незалежності, 18) 
до відповідача:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
про стягнення 248 800, 56 грн 

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

19.02.2026 Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса (далі – КЕВ м. Одеса, позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про відшкодування збитків, сформованою в системі “Електронний суд” (вх. № 584/26 від 19.02.2026), про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ігнатової Тетяни Іванівни (далі – ОСОБА_1 , відповідач) безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 248 800, 56 грн; покладення судових витрат на відповідача. 

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження. 
Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч. 7 ст. 252 ГПК України. 
Ухвала суду від 16.03.2026 була доставлена позивачу до його електронного кабінету 16.03.2026, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного документу, сформована за допомогою Комп`ютерної програми “Діловодство спеціалізованого суду”. 
Ухвала суду від 16.03.2026 була надіслана відповідачу на його адресу, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та повернута засобами поштового зв`язку із вказівкою такого повернення “адресат відсутній”, про що свідчить відповідне рекомендоване повідомлення. 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 7 ст. 6 ГПК України у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Електронний кабінет – це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу. Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Частиною 1 ст. 232 ГПК України передбачено, що судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.
Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення (ч. 6 ст. 242 ГПК України).
Згідно з ч. 11 ст. 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Отже, ГПК України передбачено два способи надсилання судового рішення: (1) в електронній формі – через “Електронний кабінет” та (2) шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто на адресу вказану у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
При цьому, сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд, у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.
Неотримання вищенаведених ухвал у даній справі відповідачем та повернення їх до суду з відповідними відмітками є наслідками дій (бездіяльності) відповідача щодо їх належного отримання та повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження, тобто його власною волею.
Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 07.09.2022 у справі № 910/10569/21, від 19.12.2022 у справі № 910/1730/22, від 01.03.2023 № 910/18543/21, від 30.03.2023 у справі № 910/2654/22, від 06.06.2023 у справі № 922/3604/21, від 09.11.2023 у справі № Б-39/02-09 (922/3286/21).
Відповідач зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання та в розумні інтервалів часу – вживати заходів, щоб дізнатись про стан розгляду справи.
З огляду на зазначене, надсилання судової кореспонденції на юридичну адресу відповідача та її неотримання з відповідної причини вважається належним підтвердженням виконання судом вимог процесуального законодавства щодо повідомлення учасника справи про розгляд спору. 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 904/4076/23.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанови Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20, від 07.05.2026 у справі № 916/2631/25). 
Тобто, ухвала суду від 16.03.2026 була надіслана позивачу та відповідачу у відповідності до вимог ГПК України. 
Суд також бере до уваги, що сторони мали можливість ознайомитись з усіма процесуальними документами у справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua), який є відкритим для доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України “Про доступ до судових рішень”).
Таким чином, матеріали справи свідчать про належне повідомлення учасників справи про відкриття провадження у справі та встановлення процесуальних строків, а також створення учасникам судового процесу належних умов для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень.
З огляду на викладене господарський суд доходить висновку про належне повідомлення як позивача, так і відповідача про розгляд судом даного спору.
Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
Водночас суд зауважує, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зі змісту ст. 165 ГПК України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, жодних заперечень проти позову не надав, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Щодо строку розгляду справи. 
У відповідності до ч. 1 ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, крім випадку, передбаченого частиною другою цієї статті. 
Частиною 4 ст. 11 ГПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродньо встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Ураховуючи викладене, суд, зважаючи на необхідність забезпечення доступу до правосуддя в умовах воєнного стану, розглянув справу № 916/563/26 поза межами строку, встановленого ст. 248 ГПК України, в розумний строк згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

3. Позиція учасників справи.

Доводи позивача – КЕВ м. Одеса. 
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним збереженням відповідачем грошових коштів внаслідок безпідставного користування частиною нежитлового приміщення після припинення дії попереднього договору оренди № 16 від 06.07.2020, а саме після 31.12.2020. 
Вказує, що відповідач, враховуючи фактичне користування майном за договором до дати його повернення позивачу, був обізнаний про свій обов`язок здійснення щомісячних оплат, повинен був діяти розумно, цікавитися наявністю заборгованості перед позивачем та можливими шляхами її погашення. Така обізнаність підтверджується й наявністю рішення суду у справі № 916/2773/22, яке набрало законної сили. Однак, відповідач жодного разу не звернувся до позивача з приводу уточнення розміру заборгованості, повернення орендованого майна та не висловив свою незгоду з пред`явленими вимогами.
Правову позицію позивач обґрунтовує приписами ст. ст. 11, 14, 15, 526, 612, 625, 627, 628, 629, 1212 ЦК України. 

Оскільки відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався, заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами до суду не надав, суд у відповідності до ч. 13 ст. 8, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 5 ст. 252 ГПК України, враховуючи, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Між КЕВ м. Одеса, як сторона-1, та ФОП Ігнатовою Тетяною Іванівною, як сторона-2, 06.07.2020 був укладений попередній договір оренди № 16 (далі – договір), п. 1.1. якого передбачено, що сторона-1 передає, а сторона-2 приймає у тимчасове строкове платне користування (оренду) нерухоме військове майно (до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору) – частину нежитлового приміщення загальною площею 93,3 кв.м в лікувальному корпусі (літ. В) військового містечка № 287 (Центр медичної реабілітації та санаторного лікування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”) за адресою: м. Одеса пров. Лермонтовський, 2, вартість якого визначена на 17.10.2019 за незалежною оцінкою 784410,42 грн без ПДВ, тобто 8407,40 грн за 1 кв.м.
Назване у пункті 1.1. нерухоме майно сторона-1 передає стороні-2 під розміщення об`єктів господарювання, що діють на основі приватної власності і проводять господарську діяльність з медичної практики (п. 1.2. договору).
Сторона-2 вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (п. 2.1. договору).
У разі припинення цього договору майно повертається стороною-2 стороні-1 в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу. Сторона-1 повинна скласти акт приймання-передачі та прийняти майно протягом одного місяця (п. 2.3. договору).
Згідно з п. 3.1. договору оплата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (жовтень 2019 року) 13073,50 грн (розрахунок стартової плати за базовий місяць згідно додатку 3 до договору). Нарахування ПДВ на суму оплати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством. 
Пунктом 3.2 договору встановлено, що оплата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування оплати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
За умовами п. 3.3. договору оплата у розмірі 100% перераховується стороною-2 до державного бюджету (на спеціальний реєстраційний рахунок сторони-1 в територіальному органі Державного казначейства) щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених рахунків та актів виконаних робіт. 
У розділі 5 договору передбачено обов`язки сторони-2 за договором, а саме: своєчасно і в повному обсязі сплачувати оплату за користування майном (п. 5.2.); у разі припинення або розірвання договору повернути стороні-1 майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі, з врахуванням нормального фізичного зносу (п. 5.8.); понад оплати за користуванням майном сплачувати щомісячно фактичні комунальні послуги та енергоносії (п. 5.11.); щомісячно компенсувати стороні-1 кошти у розмірі частини податку за землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, згідно виставлених рахунків (п. 5.12).
Згідно з п. 9.1. договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. 
Цей договір діє з 06.07.2020 до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору оренди, до 31.12.2020. В разі якщо жодна із сторін не заявить про свій намір припинити даний договір, а основний договір не буде укладено, даний договір пролонгується, але не більше ніж до 06.07.2021 (п. 10.1. договору).
Пунктом 10.9. договору передбачено, що у разі припинення або розірвання цього Договору Майно протягом трьох робочих днів повертається стороною-2 стороні-1.
Відповідно до п. 10.10. договору майно вважається поверненим стороні-1 з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на сторону-2.
06.07.2020 комісія, затверджена наказом начальника позивача № 1 від 02.01.2020, у складі сімох осіб, склали акт інвентаризації нерухомого військового майна – частини нежитлового приміщення, загальною площею 93,3 кв.м, в лікувальному корпусі (літ. В) військового містечка № 287 (Центр медичної реабілітації та санаторного лікування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”) за адресою: м. Одеса, пров. Лермонтовський, 2. За висновками проведеної інвентаризації, частина нежитлового приміщення в лікувальному копусі (літ.В) характеризується задовільним станом. ФОП Ігнатова Т.І. погодила зазначений акт своїм підписом та печаткою.
Також, 06.07.2020 вищезазначена комісія позивача та ФОП Ігнатова Т.І. підписали акт приймання-передачі частини нежитлового приміщення, загальною площею 93,3 кв.м, в лікувальному корпусі (літ. В) військового містечка № 287 (Центр медичної реабілітації та санаторного лікування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”) за адресою: м. Одеса, пров. Лермонтовський, 2, вартістю 784 410, 00 грн (без ПДВ).
13.09.2023 комісія, затверджена наказом начальника позивача № 1 від 01.06.2023, у складі шести осіб, склали акт обстеження об`єктів оренди нерухомого майна військового містечка № НОМЕР_1 , за адресою: м. Одеса, пров. Лермонтовський, 2, в ході обстеження якого виявлено наступне: нерухоме військове майно – частина нежитлового приміщення площею 93,3 кв.м., за ГП літ. В, за яким було укладено попередній договір оренди № 16 від 06.07.2020 між КЕВ м. Одеса та ФОП Ігнатовою Тетяною Іванівною – вивільнено, та використовується в/ч НОМЕР_2 .
Згідно розрахунку стартової плати за базовий місяць оренди державного (військового) нерухомого військового майна, що знаходиться на балансі КЕВ м. Одеса орендна плата за базовий місяць оренди (жовтень 2019) – 13 073, 50 грн без ПДВ. 
КЕВ м. Одеса були складені рахунки № 2047 від 10.11.2021 на суму 17 852, 11 грн у т. ч. ПДВ, № 1830 від 12.10.2021 на суму 17 692, 87 грн у т.ч. ПДВ, № 1284 від 10.07.2020 на суму 17 500, 62 грн у т.ч. ПДВ, № 1400 від 10.08.2020 на суму 17 518, 12 грн у т.ч. ПДВ, № 376 від 10.02.2021 на суму 16 668, 80 грн у т.ч. ПДВ, № 28 від 11.01.2021 на суму 16 454, 89 у т.ч. ПДВ грн, № 714 від 10.04.2021 на суму 17 121, 70 грн у т.ч. ПДВ, № 543 від 10.03.2021 на суму 16 835, 50 грн у т.ч. ПДВ, № 1071 від 10.06.2021 на суму 17 465, 69 грн у т.ч. ПДВ, № 899 від 11.05.2021 на суму 17 241, 55 грн у т.ч. ПДВ, № 2443 від 10.12.2020 на суму 16 308, 12 грн у т.ч. ПДВ, № 1740 від 10.09.2020 на суму 15 860, 15 грн у т.ч. ПДВ, № 2118 від 12.10.2020 на суму 15 939, 44 грн у т.ч. ПДВ, № 2148 від 10.11.2020 на суму 16 098, 87 грн у т.ч. ПДВ, що загалом становить - 231 982, 27 грн. 
Зі змісту вказаних рахунків вбачається, що вони складені на підставі попереднього договору оренди № 16; предмет рахунку – орендна плата.
КЕВ м. Одеса були складені рахунки № 2048 від 10.11.2021 на суму 1168, 88 грн, № 1831 від 12.10.2021 на суму 1168, 88 грн, № 1285 від 12.07.2021 на суму 1168, 88 грн, № 1401 від 10.08.2021 на суму 1168, 88 грн, № 377 від 10.02.2021 на суму 1168, 88 грн, № 29 від 11.01.2021 на суму 1168, 88, № 715 від 10.04.2021 на суму 1168, 88 грн, № 544 від 10.03.2021 на суму 1168, 88 грн, № 1072 від 10.06.2021 на суму 1168, 88 грн, № 900 від 11.05.2021 на суму 1168, 88 грн, № 2444 від 10.12.2020 на суму 1168, 88 грн, № 1741 від 10.09.2020 на суму 1168, 88 грн, № 2119 від 12.10.2020 на суму 1168, 88 грн, № 2236 від 10.11.2020 на суму 1168, 80 грн, що загалом становить 16 364, 32 грн. 
Зі змісту вказаних рахунків вбачається, що їх предмет – компенсація податку на землю. 
Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Господарського суду Одеської області від 07.06.2023 у справі № 916/2773/22, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2023, замінено найменування позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (код 08038284, м. Одеса вул. Армійська 18) на Одеське квартирно-експлуатаційне управління (код 08038284, м. Одеса вул. Армійська 18); в задоволенні позовних вимог відмовлено.
У постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі № 916/2773/22 зазначено, що матеріали справи свідчать про те, що позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями, а саме: претензією №349 (від 04.01.2021 за вих.№28) про сплату 52107,95 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.01.2021, та складається з 49770,27 грн орендної плати за період з серпня по листопад 2020 року та 2337,68 грн податку на землю за жовтень – листопад 2020 року; претензією №162 (від 06.08.2021 за вих.№2957) про сплату 173578,86 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.08.2021, та складається з 163059,02 грн орендної плати за 2021 рік та 10519,84 грн податку на землю за 2021 рік; претензією №197 (від 10.09.2021 за вих.№3390) про сплату 192265,86 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.09.2021, та складається з 179110,87 грн орендної плати за 2021 рік та 13154,99 грн податку на землю за 2021 рік; претензією №237 (від 08.10.2021 за вих.№3706) про сплату 210917,82 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.10.2021, та складається з 198060,22 грн орендної плати за 2021 рік та 12857,60 грн податку на землю за 2021 рік; претензією №280 (від 09.11.2021 за вих.№4088) про сплату 229779,57 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.11.2021, та складається з 215753,09 грн орендної плати за 2021 рік та 14026,48 грн податку на землю за 2021 рік; претензією №317 (від 01.12.2021 за вих.№4426) про сплату 248800,56 грн заборгованості, яка утворилась станом на 01.12.2021, та складається з 233605,20 грн орендної плати за 2021 рік та 15 195, 36 грн податку на землю за 2021 рік. Також матеріали справи містять гарантійний лист ФОП Ігнатової Т.І. від 05.04.2021, за змістом якого відповідач просив дозволу позивача погасити заборгованість за договором від 06.07.2020 №16 у розмірі 105573,78 грн згідно наведеного у цьому листі графіку платежів. 
У постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі № 916/2773/22, колегія суддів дійшла висновку, що «…позивач на підставі попереднього договору передав відповідачу в оренду державне військове нерухоме майно без дотримання визначеної чинним законодавством процедури, що свідчить про те, що у сторін не виникли орендні правовідносини, а тому у сторін спору відсутні будь-які зобов`язання щодо фактичної оренди державного нерухомого військового майна. Попередній договір, який було укладено між сторонами, передбачав зобов`язання сторін укласти договір оренди у майбутньому відповідно до законодавчо встановленої процедури передачі в оренду військового майна.
Колегією суддів встановлено, що після закінчення попереднього договору основний договір оренди між сторонами укладено так і не було. Натомість, як вбачається зі змісту укладеного сторонами попереднього договору, окрім зобов`язання укласти основний договір оренди, сторони також домовилися про те, що відповідач може до моменту підписання основного договору використовувати частину нежитлового приміщення (пункт 1.1. договору) за щомісячну плату. При цьому попередній договір від 06.07.2020 №16 не визнано судом недійсним, сторонами не заявлено суду відповідних вимог, а в силу положень частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірний, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тому посилання апелянта на те, що з моменту підписання попереднього договору відповідач мав виконувати всі взяті на себе зобов`язання, не приймаються колегією суддів до уваги, адже за попереднім договором встановлюється виключно обов`язок протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Місцевий господарський суд звернув увагу на те, що фактична передача майна, проведення відповідачем орендних платежів, за відсутності укладеного між сторонами основного договору оренди, здійснювалось в порушення вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим правильно не прийняв до уваги вказані обставини при вирішенні спору у цій справі і не надавав оцінки доказам здійснення відповідачем платежів по попередньому договору оренди і, відповідно, наявності чи відсутності боргу з орендної плати та компенсації земельного податку». 
На час укладення попереднього договору оренди від 06.07.2020 № 16 Ігнатова Тетяна Іванівна діяла як фізична особа – підприємець, однак, як вбачається із наявної в матеріалах відповіді № 2378061 від 24.02.2026 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, 27.07.2020 було внесено запис № 25560060005049210 про припинення ФОП Ігнатової Тетяни Іванівни за її рішенням. 

5. Позиція суду. 

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Судова юрисдикція – це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена у статті 20 Господарського процесуального кодексу України, згідно з частиною першою якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України).
Відповідно до положень ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі – позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
Велика Палата у постанові від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18 дійшла висновку, що за змістом статей 51, 52, 598 – 609 ЦК України, статей 202 - 208 ГК України, статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності – фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності), її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
З 15.12.2017 господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем (постанови Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 342/1333/17, від 14.02.2023 у справі № 591/1068/22).
Такі висновки застосовані Верховним Судом і у постанові від 16.01.2024 у справі № 914/1362/23
Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, за яким зобов`язання у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, дана справа підлягає розгляду в господарському провадженні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства.
Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
За приписами частини першої статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Частиною другою цієї статті передбачено, що сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладання договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Аналогічну норму містить стаття 182 Господарського кодексу України, відповідно до якої за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.
Таким чином, в силу правової конструкції попереднього договору, визначеної статтями 635 Цивільного кодексу України та статтею 182 Господарського кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Будь-які інші зобов`язання сторін попереднім договором встановлюватися не можуть, про що було вірно зазначено судом першої інстанції.
У постанові Верховного Суду від 15.07.2019 у справі №926/225/17 сформовано висновок, згідно із яким відповідно до частини першої статті 635 Цивільного кодексу України попередній договір лише встановлює обов`язок сторін протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Будь-які інші зобов`язання сторін попереднім договором встановлюватися не можуть. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Основна правова мета попереднього договору полягає у виконанні ним двох функцій: 1)спонукання до укладення основного договору; 2) фіксації умов основного договору. В силу попереднього договору сторони не мають права вимагати реального виконання зобов`язання, встановленого основним договором (передати майно, виконати роботу).
Крім того, правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 «Найм (оренда)» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України та статей 283- 291 Господарського кодексу України.
Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Аналогічні положення містяться у частині першій статті 283 Господарського кодексу України, відповідно до якої за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У частині першій статті 284 Господарського кодексу України законодавець як істотні умови договору оренди визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.
Предметом попереднього договору оренди від 06.07.2020 № 16 є передання позивачем відповідачу у строкове платне користування (до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору) нерухомого військового майна.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно – це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема, будинки, споруди.
Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна регламентовані Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на момент укладення договору).
Частиною шостою статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» унормовано, що відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає:
-прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду;
-внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС (електронна торгова система);
-прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків;
-опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС;
-розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду;
-проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.
В той же час, особливості передачі в оренду чи на умовах позички рухомого та нерухомого майна у Збройних Силах України визначені статтею 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору).
Згідно з частинами першою, третьою статті 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» військові частини можуть передавати без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності закріплене за ними рухоме та нерухоме військове майно в оренду юридичним і фізичним особам. Забороняється надання в оренду озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки.
Порядок надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України»).
В силу частин четвертої-шостої статті 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України. Оцінка вартості майна, що підлягає передачі в оренду, проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міністерства оборони України або іншого органу військового управління та Фонду державного майна України чи його регіонального відділення (представництва) за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Акт оцінки майна, яке передається в оренду, погоджується з Фондом державного майна України чи його регіональним відділенням (представництвом) і затверджується Міністерством оборони України.
Постановою Кабінету Міністрів України №778 від 11.05.2000 затверджено Порядок надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду (далі Порядок).
Пунктом 3 Порядку передбачено, що дозвіл на передачу юридичним і фізичним особам закріпленого за військовими частинами рухомого та нерухомого військового майна в оренду, за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки, надається військовим частинам, зареєстрованим як суб`єкти господарської діяльності у Збройних Силах, за умови, що це не заподіюватиме шкоди їх бойовій та мобілізаційній готовності (не впливатиме на повноту, своєчасність та якість виконання поставлених перед військовими частинами завдань у мирний та воєнний час).
У пункті 4 Порядку вказано, що дозвіл військовим частинам на передачу в оренду нерухомого військового майна надається Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами).
Передача військового майна в оренду здійснюється виключно за результатами конкурсів, які проводяться Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління чи безпосередньо військовими частинами. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна за погодженням з Міноборони (пункт 5 Порядку).
Положеннями пунктів 6, 7 Порядку унормовано, що оцінка вартості нерухомого військового майна проводиться відповідно до Методики оцінки вартості об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №629 від 10.08.1995. Оцінка вартості військового майна проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міноборони або уповноважених ним органів військового управління та Фонду державного майна чи його регіональних відділень (представництв). Акти оцінки вартості майна, що передається в оренду, погоджуються з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами) і затверджуються Міноборони. Оцінка вартості майна передує проведенню конкурсів на право укладення договорів оренди військового майна.
За умовами пунктів 8, 9 Порядку військові частини визначають переліки військового майна, яке без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності може бути передано в оренду, і подають їх на затвердження Міністрові оборони. Відомості про майно, яке включено до затверджених переліків, підлягають опублікуванню у засобах масової інформації. Зазначена інформація є підставою для проведення конкурсів на передачу в оренду відповідного військового майна.
Згідно з пунктом 10 Порядку після проведення конкурсу військова частина у п`ятиденний термін з дати затвердження його результатів подає до Міноборони або до уповноваженого ним органу військового управління: лист-клопотання про надання дозволу на передачу військового майна в оренду; копію свідоцтва про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах; проект договору оренди військового майна; акт оцінки вартості військового майна, що передається в оренду; розрахунок орендної плати за перший місяць оренди після укладення договору оренди, здійснений відповідно до вимог законодавства і підписаний командиром (начальником) та головним бухгалтером (начальником фінансової служби) військової частини; копію свідоцтва про державну реєстрацію орендаря як суб`єкта підприємницької діяльності.
У разі оренди нерухомого військового майна подані матеріали розглядаються Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління у місячний термін. Під час розгляду зазначених матеріалів Міноборони або уповноважені ним органи військового управління погоджують питання про надання дозволу на оренду майна та проект договору його оренди з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами) за місцезнаходженням цього майна. Фонд державного майна чи його регіональні відділення (представництва) розглядають надіслані матеріали та проекти договорів оренди нерухомого військового майна і протягом п`ятнадцяти днів після їх надходження надсилають відповідно Міноборони або уповноваженим ним органам військового управління свої висновки стосовно надання дозволів на передачу військового майна в оренду та укладення договорів. Міноборони або уповноважені ним органи військового управління враховують зазначені у пункті 12 цього Порядку висновки під час підготовки дозволів на передачу нерухомого військового майна в оренду та висновку стосовно укладення договорів оренди. Дозволи на передачу рухомого військового майна в оренду оформлюються відповідними наказами Міноборони або керівників уповноважених ним органів військового управління і надсилаються військовим частинам разом з висновками стосовно укладення договорів оренди, які є обов`язковими для урахування ними під час підписання зазначених договорів (пункти 11-14 Порядку).
Таким чином, Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» та Порядком передбачено, що укладення договору оренди державного військового нерухомого майна обов`язково має відбуватися на конкурсній основі, проведенню такого конкурсу мають передувати одержання дозволу Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями на право надавати майно в оренду, здійснення оцінки вартості майна, що впливає на встановлення розміру орендної плати, яка є істотною умовою такого виду договорів.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Стаття 1212 ЦК України визначає загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави. Норми цієї статті застосовуються під час вирішення спорів, пов`язаних із відновленням майнового стану, оскільки зобов`язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб (відновлення справедливості) в разі відсутності інших підстав для цього, якщо захист прав особи не може бути здійснений на підставі договору, делікту, закону тощо.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Такі висновки наведені в постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18 та у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2022 у справі №913/703/20.
Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).
Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. 
Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 ГПК України).
Преюдиція – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиція ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно із ст. ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначено судом вище та підтверджується матеріалами справи, предметом попереднього договору оренди від 06.07.2020 № 16, укладеного між КЕВ м. Одеса та ФОП Ігнатовою Тетяною Іванівною, є передання позивачем відповідачу у строкове платне користування (до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору) нерухомого військового майна.
Згідно постанови Південно-західного апеляційного господарського суду у справі № 916/2773/22 від 29.06.2023 за встановлених у цій справі фактичних обставин та правового регулювання колегія суддів дійшла висновку, що: «…позивач на підставі попереднього договору передав відповідачу в оренду державне військове нерухоме майно без дотримання визначеної чинним законодавством процедури, що свідчить про те, що у сторін не виникли орендні правовідносини, а тому у сторін спору відсутні будь-які зобов`язання щодо фактичної оренди державного нерухомого військового майна. У зв`язку з наведеним, спростовуються твердження апелянта про те, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним.
Попередній договір, який було укладено між сторонами, передбачав зобов`язання сторін укласти договір оренди у майбутньому відповідно до законодавчо встановленої процедури передачі в оренду військового майна. Колегією суддів встановлено, що після закінчення попереднього договору основний договір оренди між сторонами укладено так і не було. Як вбачається зі змісту укладеного сторонами попереднього договору, окрім зобов`язання укласти основний договір оренди, сторони також домовилися про те, що відповідач може до моменту підписання основного договору використовувати частину нежитлового приміщення (пункт 1.1. договору) за щомісячну плату. При цьому попередній договір від 06.07.2020 №16 не визнано судом недійсним, сторонами не заявлено суду відповідних вимог, а в силу положень частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірний, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому, посилання апелянта на те, що з моменту підписання попереднього договору відповідач мав виконувати всі взяті на себе зобов`язання, не приймаються колегією суддів до уваги, адже за попереднім договором встановлюється виключно обов`язок протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
У матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження того, що оспорюваний договір було укладено на конкурсній основі та за наявності відповідного дозволу Міноборони або уповноважених ним органів військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями.
Крім того, із розрахунку стартової плати за базовий місяць оренди державного (військового) нерухомого майна, що знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, який є додатком №3 до попереднього договору оренди від 06.07.2020 №16, вбачається, що вартість об`єкта оренди становить 784 410 грн відповідно до оцінки від 17.10.2019. Однак докази того, що дана оцінка від 17.10.2019 була здійснена відповідно до Методики оцінки вартості об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629, комісією до складу якої входять фахівці (уповноважені особи) Міноборони або уповноважених ним органів військового управління та Фонду державного майна чи його регіональних відділень (представництв), у матеріалах справи відсутні. 
За встановлених у цій справі фактичних обставин та правового регулювання колегія суддів дійшла висновку, що позивач на підставі попереднього договору передав відповідачу в оренду державне військове нерухоме майно без дотримання визначеної чинним законодавством процедури, що свідчить про те, що у сторін не виникли орендні правовідносини, а тому у сторін спору відсутні будь-які зобов`язання щодо фактичної оренди державного нерухомого військового майна.
Суд зауважує також, що фактична передача майна, проведення відповідачем орендних платежів, за відсутності укладеного між сторонами основного договору оренди, здійснювалось в порушення вимог чинного законодавства і тому не приймаються судом до уваги при вирішенні спору по цій справі. При цьому попередній договір від 06.07.2020 №16 не визнано судом недійсним, сторонами не заявлено суду відповідних вимог, а в силу положень частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірний, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ураховуючи вищезазначене, у суду відсутня необхідність надання оцінки доказам здійснення відповідачем платежів по попередньому договору оренди і, відповідно, наявності чи відсутності боргу з орендної плати та компенсації земельного податку, оскільки зобов`язань між сторонами щодо сплати таких платежів не виникло через відсутність основного договору оренди». 
Крім того, суд апеляційної інстанції погодився, що: «судом першої інстанції було вірно враховано правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду від 15.07.2019 у справі №926/225/17, згідно із яким відповідно до частини першої статті 635 Цивільного кодексу України попередній договір лише встановлює обов`язок сторін протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Будь-які інші зобов`язання сторін попереднім договором встановлюватися не можуть. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Основна правова мета попереднього договору полягає у виконанні ним двох функцій: 1)спонукання до укладення основного договору; 2) фіксації умов основного договору. В силу попереднього договору сторони не мають права вимагати реального виконання зобов`язання, встановленого основним договором (передати майно, виконати роботу)».
Відтак, вищевказане рішення суду не може бути поставлене під сумнів, а встановлені ним обставини мають преюдиційне значення та в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доведенню.
Отже, наявна преюдиція щодо встановлених такими рішеннями судів обставин між тими ж сторонами.
При вирішенні спору та мотивуванні рішення, суд виходить із встановлених, зокрема, преюдиційних обставин, та зазначає:
- в силу попереднього договору сторони не мають права вимагати реального виконання зобов`язання, встановленого основним договором (передати майно, виконати роботу). На час розгляду спору державне військове нерухоме майно, яке було передано позивачем відповідачу «в оренду» без дотримання визначеної чинним законодавством процедури, повернуто;
- у сторін не виникли орендні правовідносини, а тому у сторін спору відсутні будь-які зобов`язання щодо фактичної оренди державного нерухомого військового майна;
- правовідносини, що виникли між сторонами, ґрунтуються лише на положеннях попереднього договору, який судом не визнано недійсним та яким встановлюється виключно обов`язок протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. У взаємозв`язку з тим, що правовідносини, що виникли між сторонами, ґрунтуються лише на положеннях попереднього договору, який судом не визнано недійсним і за яким було передано відповідне військове нерухоме майно відповідачу, - договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України, відтак, суд доходить висновку, що ст. 1212 ЦК України в частині відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи, застосуванню не підлягає, доказів зворотнього суду не надано;
- попередній договір не було укладено не внаслідок необґрунтованого ухилення стороною-2 від укладення договору, а внаслідок невідповідності умов, встановлених попереднім договором вимогам законодавства, у зв`язку з чим підстав для покладення відповідальності на відповідача у вигляді відшкодування збитків, завданих простроченням, що випливає зі ст. 635 ЦК України, не вбачається, доказів іншого суду не надано; натомість, у системному взаємозв`язку з викладеним, суд зазначає, що особи, винні у порушенні вимог Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України»,притягаються до відповідальності згідно із законом (ст. 7). Суд також зазначає, що зі змісту ст. 22 ЦК України вбачається, що збитки відшкодовуються у повному обсязі особою, яка їх завдала.
Загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є: наявність шкоди і її взаємозв`язок з протиправністю дій того, хто завдав шкоду. За відсутності цього не виникають і самі деліктні зобов`язання. Наявність шкоди і її розміри доводить потерпілий (в даному випадку – позивач).
Відтак, покладення відповідальності на відповідача в частині відшкодування збитків або шкоди не ґрунтується ані на положеннях ст. 635 ЦК України, ані на положеннях ст. 1212 ЦК України. Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (Постанова ВП ВС від 05.07.2023 справа № 912/2797/21).
Суд зазначає, що з урахуванням встановлених вище обставин, досліджених судом доказів, не встановлено, а позивачем не доведено, що відповідач діяв недобросовісно та необґрунтовано ухилився від укладання основного договору, в інший спосіб порушив зобов`язання, що випливає з попереднього договору, який судом не визнавався недійсним, що само по собі унеможливлює застосування ст. 1212 ЦК України в частині відшкодування шкоди відповідачем у вигляді безпідставно збережених грошових коштів. 
- крім того, у зв`язку з вищезазначеним, розмір плати, визначений в попередньому договорі, не ґрунтується на тому, що дана оцінка від 17.10.2019 була здійснена відповідно до Методики оцінки вартості об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629, комісією до складу якої входять фахівці (уповноважені особи) Міноборони або уповноважених ним органів військового управління та Фонду державного майна чи його регіональних відділень (представництв), відтак, суд не приймає такий розмір, покладений в обрахунок позовної вимоги, як необґрунтований та не підтверджений належними доказами. 
Отже, суд не бере до уваги доводи позивача з посиланням на рішення суду у справі № 916/2773/22, яке набрало законної сили, що відповідач, ураховуючи фактичне користування майном за договором до дати його повернення позивачу, був обізнаний про свій обов`язок здійснення щомісячних оплат, повинен був діяти розумно, цікавитися наявністю заборгованості перед позивачем та можливими шляхами її погашення, оскільки таким рішенням суду навпаки встановлено відсутність будь-яких зобов`язань щодо фактичної оренди державного нерухомого військового майна, зокрема, щодо сплати відповідачем та отримання позивачем орендних платежів, тощо. Відтак, саме позивач був обізнаний про відсутність у нього легітимних очікувань на отримання плати (отримання доходів, які б він міг реально одержати за звичайних (законних) обставин (упущена вигода ст. 22 ЦК України) у розмірі, заявленому ним до стягнення, оскільки така не ґрунтується ані на положеннях договору, ані на положеннях закону і фактично є наслідком неправомірних дій (недбалості) самого позивача (його посадових осіб), що суперечать вимогам законодавства, яким регулюється порядок укладення договорів оренди державного військового нерухомого майна, зокрема Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», Постанови Кабінету Міністрів України №778 від 11.05.2000, відтак є недобросовісними, спрямованими на порушення конкурсної процедури укладання договорів оренди (передачу об`єкта в фактичну оренду без проведення аукціону) державного військового нерухомого майна, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, а також наявність обставин для притягнення винних осіб до відповідальності відповідно до ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України». Натомість неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підстави та умови надання їй захисту судом. Заявляючи даний позов, позивач фактично намагається стягнути з відповідача ті ж самі суми по орендній платі та земельному податку по тих самих рахунках, що були предметом дослідження апеляційним судом, після закінчення строку дії попереднього договору, за яким, як встановлено судом апеляційної інстанції у справі № 916/2773/22, сторони не мають права вимагати реального виконання зобов`язання, встановленого основним договором, та у стягненні яких йому було правомірно відмовлено.
При цьому кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності, розумності (ст.ст. 3, 15 ЦК України)
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання порушенням.
Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорювання прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права. 
Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, становлять підставу позову, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.
Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.
Водночас, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 76 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).
Тобто вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду, від 23.06.2020 у справі № 909/447/19, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються відповідачем, а тому потребують захисту. Позивач не довів перед судом належними та допустимими доказами, яким чином було порушено його законні права чи інтереси зі сторони відповідача та правомірність підстав покладення на відповідача відповідальності за збитки або шкоду, а також обґрунтованість стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів у заявленому розмірі. 
Таким чином, позовні вимоги Квартирно-експлуаційного відділу м. Одеса не підлягають задоволенню через відсутність встановленого судом порушеного права позивача зі сторони відповідача та недоведеність ним і необґрунтованість заявленої до стягнення суми «безпідставно набутих грошових коштів» за обставин встановлених судом. При цьому, суд зазначає, що незаконний інтерес не підлягає захисту ні правом, ні судом, що відповідає фундаментальному принципу верховенства права та правової визначеності. 

Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги відмову у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. 

Керуючись ст. ст. 73, 74, 123, 129, 219, 232, 233, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у позові повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя О.О. Мусієнко