Справа № 729/922/25
2/729/30/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І м е н е м У к р а ї н и

16 квітня 2026 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:
судді Демченко Л.М., 
за участю секретарів Шолудько Ю.М., Шлапак Н.А.,
Роєнко А.П., 
позивача ОСОБА_1 ,.
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.09.2013 вони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бобровицького районного управління юстиції. Сімейне життя подружжя не склалося, у зв`язку з чим вона звернулася до Бобровицького районного суду Чернігівської області з позовом про розірвання шлюбу. На момент звернення до суду у даній справі шлюб не розірвано. 
09.06.2023 під час перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано автомобіль марки KIA SORENTO JC 5248, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , повна маса — 2670 кг, маса без навантаження — 2196 кг, категорія — М1, об`єм двигуна — 2497, тип палива — дизель, колір — чорний.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , власником зазначеного автомобіля зареєстрований ОСОБА_4 .
Ринкова вартість вказаного транспортного засобу становить 300 000 гривень (враховуючи його стан після дорожньо-транспортної пригоди). 
На даний час відповідач перебуває у Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор» та засуджений до позбавлення волі строком на 7 років.
Вищезазначене майно набуте під час шлюбу, а отже є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними у рівних частках.
Тому позивач просить суд визнати за нею та ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки KIA SORENTO JC 5248, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по 1/2 частині за кожним та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.
У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Також представник позивача надала суду розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16 500 грн та просила стягнути зазначену суму з відповідача.
Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, не погоджувався із вартістю спірного майна подружжя та заявленими витратами на правничу допомогу, вважаючи їх завищеними. Зазначив, що обсяг наданих послуг є незначним, участь у судових засіданнях була обмеженою, та вважає розумним розмір витрат у сумі 2 000 грн.
Заслухавши пояснення позивача її представника та представника відповідача, дослідивши докази, надані сторонами, суд приходить до такого висновку.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бобровицького районного управління юстиції шлюбі з 23 вересня 2013 року та на дату звернення до суду з вказаним позовом шлюб між сторонами не розірваний (а.с.10).
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки KIA SORENTO JC 5248, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_4 (а.с.11).
Ринкова вартість вищезазначеного транспортного засобу становить 300 000 гривень (а.с.12-13).
Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України.
Частиною 1 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
В п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, а поділ спільного майна подружжя" (надалі постанова Пленуму) зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України) відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 
У ч.2 ст.89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Згідно із приписами ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з усталеною судовою практикою, презумпція спільності майна подружжя означає, що будь-яке майно, набуте під час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю подружжя до моменту доведення протилежного. Такий підхід забезпечує стабільність сімейних майнових правовідносин та захист інтересів обох сторін.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 наголосила, що саме сторона, яка заперечує режим спільної сумісної власності, повинна довести обставини, які виключають його застосування, зокрема набуття майна за особисті кошти, за договором дарування, спадкуванням або на інших передбачених законом підставах.
У даній справі відповідачем та його представником не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що спірний транспортний засіб було набуто поза межами спільної сумісної власності подружжя або за особисті кошти одного з них. Відсутні також докази укладення між сторонами будь-яких договорів щодо зміни режиму власності або визначення іншого порядку володіння спірним майном.
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на який поширюється правовий режим, передбачений статтями 60, 63, 69, 70 СК України та статтею 368 ЦК України.
Суд, враховуючи вимоги ст.ст. 70,71 СК України звертає увагу, що спірний транспортний засіб є неподільною річчю, оскільки його фізичний поділ у натурі є неможливим без втрати його функціонального призначення, що прямо суперечить його правовій та фактичній природі як об`єкта цивільного обороту.
Позивачем у даній справі не заявлено вимог про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні. В матеріалах справи також відсутні докази дотримання передумов, необхідних для застосування компенсаційного механізму, визначеного частинами 4–5 статті 71 СК України та статтею 364 ЦК України, зокрема: відсутня згода іншої сторони на компенсацію; відсутній попередній внесок відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду; не визначено порядок та розмір компенсації.
За таких обставин, застосування способу захисту у вигляді грошової компенсації є юридично та процесуально неможливим у межах даного спору, оскільки виходило б за межі заявлених позовних вимог та порушувало б принцип диспозитивності цивільного судочинства.
Суд також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, згідно з якими спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, реальним та таким, що забезпечує повне врегулювання спірних правовідносин без необхідності повторного звернення до суду.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що у випадках поділу спільної сумісної власності подружжя суд повинен обирати такий спосіб захисту, який усуває правову невизначеність між сторонами та забезпечує можливість реалізації ними прав співвласників без додаткових юридичних процедур.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 759/14906/18, відповідно до якої судове рішення у спорах щодо поділу майна подружжя має бути остаточним, повним та таким, що виключає необхідність подальшого судового захисту з аналогічного предмета спору.
Суд касаційної інстанції також зазначив, що у спорах про спільне майно подружжя ефективним способом захисту може бути визначення часток у праві власності без реального поділу речі, якщо це забезпечує повне та остаточне вирішення спору.
Усталеною практикою Верховного Суду, визначено, що коли майно є неподільним, а вимоги про компенсацію не заявлені, визначення ідеальних часток у праві власності є належним та достатнім способом захисту порушеного права.
Такий підхід узгоджується з принципами справедливості, розумності та пропорційності, а також забезпечує баланс інтересів сторін у сімейних правовідносинах.
Визначення за кожною зі сторін рівних часток у праві спільної сумісної власності усуває стан правової невизначеності, забезпечує можливість кожному зі співвласників самостійно реалізовувати права щодо належного майна та відповідає природі спільної сумісної власності як особливого правового режиму майна подружжя.
Отже, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на 1/2 частину спірного транспортного засобу без його реального поділу та без присудження грошової компенсації.
Представник відповідача не погоджуючись з вартістю транспортного засобу зазначеною позивачем, не надав суду, всупереч вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказів щодо іншої вартості спірного майна подружжя, не заявив під час розгляду справи клопотання про призначення товарознавчої експертизи, тому суд враховує письмовий доказ наданий позивачем про те, що ринкова вартість автомобіля на час розгляду справи становить 300 000 гривень. 
При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що у п.п. 22,24,30 постанови Пленуму судам роз`яснено, що, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
Ухвалою суду від 27.06.2025 року у даній справі задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на рухоме майно, а саме транспортний засіб марки KIA SORENTO JC 5248, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , категорія М1, тип палива дизель (D), об`єм двигуна 2497, колір чорний, зареєстрований 09.06.2023 року за ОСОБА_4 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , із забороною його відчуження (а.с.29-30).
Зазначені заходи забезпечення позову вжиті судом з метою гарантування реального та ефективного виконання можливого судового рішення у справі та недопущення відчуження спірного майна до вирішення спору по суті.
Відповідно до ч.ч. 1, 7, 8 статті 158 ЦПК України, суд має право скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У разі ухвалення рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання законної сили судовим рішенням або до їх скасування у встановленому законом порядку.
У разі відкриття виконавчого провадження за заявою позивача у межах встановленого строку, заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
З огляду на ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог, заходи забезпечення позову підлягають збереженню та продовжують діяти у порядку, визначеному статтею 158 ЦПК України, до спливу встановленого законом строку або до їх скасування судом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи, за умови їх документального підтвердження та доведення реальності, необхідності та розумності.
Розмір витрат на правничу допомогу має бути співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, витраченим часом, значенням справи для сторони, а також ціною позову.
Судом встановлено, що правничу допомогу позивачу надавала адвокат Зазимко Є.Г. на підставі договору про надання правничої допомоги №15 від 29.05.2025 та додаткової угоди до нього, а також ордера та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №456 (а.с.54,55, 81,83) 
Згідно розрахунку витрати на професійну правничу допомогу у загальній сумі становлять 15 000 грн, які включають підготовку процесуальних документів, консультаційні послуги та участь у судових засіданнях (а.с.82).
Разом з тим суд враховує, що дана справа не є складною у фактичному чи правовому розумінні, стосується типового спору про поділ майна подружжя, доказова база є обмеженою, а спірні правовідносини врегульовуються усталеною судовою практикою.
Суд також бере до уваги обсяг фактично наданих послуг, незначний час затрачений адвокатом у судових засіданнях та підготовку процесуальних документів, які не вимагали значного часу чи складних правових досліджень.
Оцінивши критерії реальності, необхідності та розумності витрат, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат є завищеним та не відповідає фактичному обсягу наданої правничої допомоги.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню, до 7 500 грн, як співмірний та обґрунтований у межах даної справи.
Зазначений розмір витрат відповідає критеріям розумності, пропорційності та справедливості, визначеним процесуальним законом та усталеною судовою практикою.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 500 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76- 81, 89, 95, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд —

У Х В А Л И В:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності по частині за кожним на автомобіль марки KIA модель SORENTO JC 5248, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , повна маса 2670, маса без навантаження 2196, категорія М1, об`єм двигуна 2497, тип палива D, колір ЧОРНИЙ, що зареєстрований 09.06.2023 року за ОСОБА_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.
Заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.
Найменування сторін: позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ); відповідач – ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівської апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя Л.М.Демченко