ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/2919/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Діос Машинері" - Заянчуковського С. О. (адвоката),
Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" - Плотнікова О. А. (адвоката, в режимі відеоконференції), Кононця С. П. (адвоката), Локшина А. В. (адвоката), 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Плант Агро" - не з`явилися, 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротериторія" - не з`явилися, 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Агротехніки" - не з`явилися, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діос Машинері"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 (колегія суддів: Демидова А. М. - головуюча, Ходаківська І. П., Євсіков О. О.) та рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 (суддя Мандриченко О. В.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діос Машинері"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Плант Агро",

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротериторія", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Агротехніки",

про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ: 

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Діос Машинері" (далі - ТОВ Діос Машинері") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (далі - ТОВ "ОТП Лізинг"), в якому просило:

- визнати за ТОВ "Діос Машинері" право власності на сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 із серійним номером TPL0000563;

- витребувати у ТОВ "ОТП Лізинг" на користь ТОВ "Діос Машинері" сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 із серійним номером TPL0000563;

- усунути ТОВ "Діос Машинері" перешкоди в користуванні власністю на сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 із серійним номером TPL0000563 шляхом припинення (зняття) обтяження у вигляді іншого обтяження рухомого майна та виключення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

1.2. Позовні вимоги ТОВ "Діос Машинері" мотивовані тим, що 28.10.2017 позивач придбав сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo 16 (серійний номер TPL0000563) у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ведерстад" (далі - ТОВ "Ведерстад") за договором поставки сільськогосподарської техніки № 3/1802. Як зазначав позивач, цю сівалку 23.03.2020 він продав Товариству з обмеженою відповідальністю "Світ Агротехніки" (далі - ТОВ "Світ Агротехніки") на підставі договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки. Проте позивач стверджував, що 03.11.2021 він вдруге набув право власності на сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 (серійний номер TPL0000563). 

Позивач зазначав, що 28.04.2023 слідчим слідчої групи Головного слідчого управління Національної поліції України в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12023000000000231 від 09.02.2023 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13.04.2023 у справі № 757/14644/23-к проведено обшук за адресою: вул. Березанська, 159-А, м. Ніжин, Ніжинський р-н, Чернігівська обл., та вилучено сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 із серійним номером TPL0000563. Згідно з протоколом обшуку від 28.04.2023 вказану сівалку відправлено на зберігання на територію майданчика для зберігання тимчасово вилученого майна відділення поліції № 1 Чернігівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області. Як зауважував позивач, надалі згідно з ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08.04.2024 у справі № 757/12855/24-к сівалку точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 (номер шасі TPL0000563) передано відповідачу на відповідальне зберігання як "власнику" такого майна.

При цьому, ТОВ "Діос Машинері" зазначало, що станом на 01.04.2020 ТОВ "Світ Агротехніки" ще не набуло права власності на вказану сівалку, оскільки не розрахувалося за неї з позивачем, тому, на думку позивача, не могло передати її іншим особам. 

За твердженням ТОВ "Діос Машинері", спірна сівалка була фактично передана спочатку від ТОВ "Світ Агротехніки" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Плант Агро" (далі - ТОВ "Плант Агро"), а потім від ТОВ "Плант Агро" до позивача, де й була вилучена під час проведення обшуку.

Як зазначав позивач, ТОВ "ОТП Лізинг" утримує спірну сівалку. Крім того, посилаючись на те, що є її власником, товариство неодноразово зверталося до суду з клопотаннями про скасування арешту цієї сівалки, а згодом - із позовною заявою про стягнення заборгованості з ТОВ "Агротериторія" (справа № 910/5634/23); ініціювало внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про заборону відчуження об`єкта: сівалка пневматична точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16, TPL0000563, номер об`єкта TPL0000563 .

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/2919/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026, відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ "Діос Машинері".

2.2. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ "Діос Машинері", виходив і того, що позивач не довів факту набуття права власності на сівалку Vaderstad Tempo TPL 16. При цьому суд зазначив, що докази, надані ТОВ "ОТП Лізинг", щодо набуття ним права власності на сівалку Vaderstad Tempo TPL 16 є більш вірогідними, аніж ті, які надані позивачем.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання права власності на спірне майно, а також про витребування вказаного майна у відповідача та про усунення перешкод у користуванні цим майном. Оскільки позивач заявив віндикаційні та негаторні вимоги в одному позові, суд виснував, що в задоволенні позову ТОВ "Діос Машинері" слід відмовити. 

2.3. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, виходив із того, що у спірних правовідносинах необхідно встановити з достовірністю, чи був позивач власником сівалки пневматичної точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 із серійним номером TPL0000563.

Суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності у матеріалах справи доказів сплати коштів за спірну сівалку. Суд апеляційної інстанції також зауважив, що видаткова накладна № 2960 датована 09.12.2019, а підставою зазначено договір та замовлення від 26.07.2019 № 3/1802-85. Тому суд апеляційної інстанції виснував, що наведене спростовує твердження ТОВ "Діос Машинері" про те, що він вперше придбав сівалку Vaderstad Tempo TPL 16 саме 28.10.2017 за договором поставки сільськогосподарської техніки № 3/1802. Крім того, суд апеляційної інстанції, посилаючись на умови договору від 28.10.2017 № 3/1802 щодо здачі-прийому товару за кількістю та якістю, зазначив, що матеріали справи не містять актів прийому-передачі за кількістю та якістю спірної сівалки. Оскільки, за висновком суду, позивач не довів факту набуття права власності на сівалку Vaderstad Tempo TPL 16, апеляційний господарський суд погодився з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову ТОВ "Діос Машинері".

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що одночасне звернення позивача з негаторним і віндикаційним позовом щодо одного й того самого майна суперечить положенням статті 388 Цивільного кодексу України.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї 

3.1. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, ТОВ "Діос Машинері" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 у справі № 910/2919/25, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Діос Машинері" задовольнити.

3.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ТОВ "Діос Машинері" зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2
статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23, від 04.09.2024 у справі № 904/4080/22, від 03.03 2023 у справі № 911/1020/22, від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 18.08.2023 у справі № 910/21280/21, від 12.11.2025 у справі № 754/947/22, від 05.08.2020 у справі № 177/1163/16-ц, від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22, від 19.06.2023 у справі № 925/632/19, від 21.06.2023 у справі № 904/8306/21, від 10.12.2025 у справі № 296/704/21, від 15.05.2024 у справі № 909/278/23, від 27.09.2023 у справі № 201/1051/22, від 16.06.2023 у справі № 917/1652/13 (917/1320/21), від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20, від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21.

Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 4 частини 2
статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права під час оцінки доказів. Як зазначає скаржник, суди попередніх інстанцій:

- не надали правової оцінки доказам позивача на підтвердження набуття ним права власності на спірну сівалку, зокрема, суди не з`ясовували обставин придбання спірної сівалки позивачем вперше та вдруге;

- не з`ясовували обставин подальшого продажу спірної сівалки позивачем ТОВ "Світ Агротехніки", а також обставин продажу ТОВ "Світ Агротехніки" - ТОВ "Плант Агро";

- не взяли до уваги обставин, встановлених вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 10.06.2024 у справі № 752/6963/24 (кримінальне провадження № 12024000000000565).

ТОВ "Діос Машинері" також зауважує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів та долучення до матеріалів справи копій платіжних доручень на підтвердження першого придбання спірної сівалки, що мали значення для правильного вирішення справи.

3.3. ТОВ "ОТП Лізинг" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити касаційну скаргу ТОВ "Діос Машинері" без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 у справі № 910/2919/25 - без змін. При цьому ТОВ "ОТП Лізинг" зазначає про безпідставність і необґрунтованість доводів касаційної скарги. 

3.4. ТОВ "Діос Машинері" 22.06.2026 подало до Верховного Суду додаткові пояснення, які просить долучити до матеріалів справи. 

3.5. ТОВ "ОТП Лізинг" 22.06.2026 подало до Верховного Суду додаткові пояснення, які просить долучити до матеріалів справи.

3.6. Оскільки додаткові пояснення ТОВ "Діос Машинері" та ТОВ "ОТП Лізинг" подані з дотриманням частин 1, 2 статті 170 Господарського процесуального кодексу України, то клопотання учасників справи про їх долучення до матеріалів справи підлягає задоволенню. 

3.7. ТОВ "Діос Машинері" 23.06.2026 подало до Верховного Суду клопотання про долучення доказів, в якому просить поновити строк на подання доказів та долучити їх до матеріалів справи. 

Розглянувши клопотання ТОВ "Діос Машинері" про долучення доказів до матеріалів справи колегія суддів зазначає, що відповідно до положень частини 8 статті 80, частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. З урахуванням наведеного клопотання ТОВ "Діос Машинері" про долучення до матеріалів справи доказів не підлягає задоволенню. 

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що в обґрунтування належності йому сівалки Vaderstad Tempo TPL 16 позивач посилався на те, що 28.10.2017 він вперше придбав сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 (серійний номер TPL0000563) у ТОВ "Ведерстад" за договором поставки від 28.10.2017 № 3/1802, вартість сівалки 3 642 001,86 грн із ПДВ була сплачена позивачем у повному обсязі, що підтверджується видатковою накладною від 09.12.2019 № 2960.

4.2. Господарські суди попередніх інстанцій, досліджуючи умови договору поставки сільськогосподарської техніки від 28.10.2017 № 3/1802, зазначили, що згідно з умовами пункту 3.3 цього договору здача-прийом товару за кількістю та якістю здійснюється відповідно до умов договору та правил, встановлених Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженою постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6, та Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженою постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7. Суди зазначили, що вказаними Інструкціями передбачено порядок передання товару за актом прийому-передачі за кількістю та якістю, однак матеріали справи вказаних актів не містять.

4.3. Суди встановили, що між ТОВ "ОТП Лізинг" та ТОВ "Агротериторія" було укладено рамковий договір фінансового лізингу від 27.03.2020 № 6436-FL, на виконання якого між відповідачем та ТОВ "Світ Агротехніки" укладено договір купівлі продажу від 01.04.2020 № 6436 - S/21. 

4.4. Відповідно до умов договору купівлі продажу від 01.04.2020 № 6436 - S/21 відповідач придбав сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo TPL 16, номер шасі TPL0000563 , 2019 року виготовлення. На підтвердження придбання об`єкта лізингу за договором купівлі-продажу між відповідачем, ТОВ "Світ Агротехніки" та ТОВ "Агротериторія" підписано акт приймання-передачі до договору від 01.04.2020 № 6436 - S/21, за яким об`єкт лізингу, а саме сівалка Vaderstad Tempo TPL 16, номер шасі TPL0000563, 2019 року виготовлення, нова, передана у фактичне користування лізингоодержувачу.

4.5. Крім того, як зазначили суди, в матеріалах справи також наявний акт приймання-передачі до протоколу лізингу від 01.04.2020 № 21 до рамкового договору фінансового лізингу від 01.04.2020 № 6436 - S/21, відповідно до якого ТОВ "ОТП Лізинг" передало, а ТОВ "Агротериторія" прийняло сівалку Vaderstad Tempo TPL 16, номер шасі TPL0000563 , 2019 року виготовлення, нову.

4.6. Суд першої інстанції зазначив, що відповідач придбав нову сівалку Vaderstad Tempo TPL 16, 2019 року випуску, що підтверджує додаток до додаткової угоди щодо страхування відповідного переліку транспортних засосбів від 03.04.2020 № 593/20-Тех/Ц2/1033, де вказана сівалка Vaderstad Tempo TPL 16 2019 року випуску. Водночас суд зауважив, що позивач стверджує про придбання ним у 2017 році сівалки Vaderstad Tempo TPL 16, а тому, за висновком суду, вона повинна бути не пізніше 2017 року випуску.

4.7. Суд першої інстанції також констатував, що 10.02.2022 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено запис № 29683238 про обтяження сівалки Vaderstad Tempo TPL 16, обтяжувачем якого є ТОВ "ОТП Лізинг", боржником - ТОВ "Агротериторія", строк виконання зобов`язання - 10.02.2027, а підстава - рамковий договір фінансового лізингу від 27.03.2020 № 6436-FL.

4.8. Суд першої інстанції зазначив, що ТОВ "ОТП Лізинг" є потерпілою особою в рамках кримінального провадження № 12024000000000565. Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 10.06.2024 у справі № 752/6963/24 (кримінальне провадження № 12024000000000565) також установлено, що вказана сівалка 2019 року випуску. Тому суд зауважив, що це спростовує твердження позивача про придбання ним спірної сівалки в 2017 році.

4.9. Вважаючи порушеними свої права як власника сівалки пневматичної точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 із серійним номером TPL0000563, ТОВ "Діос Машинері" звернулося до суду з позовом про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю. 

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 

Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені в касаційній скарзі та відзиві доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги ТОВ "Діос Машинері" про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю на сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 із серійним номером TPL0000563 шляхом припинення (зняття) обтяження у вигляді іншого обтяження рухомого майна і виключення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

5.4. Суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог ТОВ "Діос Машинері", тому відмовили в їх задоволенні.

5.5. Рішення місцевого суду про відмову в позові ТОВ "Діос Машинері" мотивоване тим, що позивач не довів факту набуття права власності на сівалку Vaderstad Tempo TPL 16. При цьому суд зазначив, що докази, надані ТОВ "ОТП Лізинг", щодо набуття ним права власності на сівалку Vaderstad Tempo TPL 16 є більш вірогідними, аніж ті, які надані позивачем. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання права власності на спірне майно, а також про витребування цього майна у відповідача та про усунення перешкод у користуванні вказаним майном. Оскільки позивач заявив віндикаційні та негаторні вимоги в одному позові, то суд виснував, що в задоволенні позову слід відмовити. 

5.6. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, виходив із того, що позивач не довів факту набуття права власності на сівалку Vaderstad Tempo TPL 16, тому погодився з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову ТОВ "Діос Машинері".

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що одночасне звернення позивача з негаторним і віндикаційним позовом щодо одного і того самого майна суперечить положенням статті 388 Цивільного кодексу України.

5.7. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, ТОВ "Діос Машинері" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 у справі № 910/2919/25.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ТОВ "Діос Машинері" зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.8. Пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1
частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.9. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2
статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23, від 04.09.2024 у справі № 904/4080/22, від 03.03 2023 у справі № 911/1020/22, від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 18.08.2023 у справі № 910/21280/21, від 12.11.2025 у справі № 754/947/22, від 05.08.2020 у справі № 177/1163/16-ц, від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22, від 19.06.2023 у справі № 925/632/19, від 21.06.2023 у справі № 904/8306/21, від 10.12.2025 у справі № 296/704/21, від 15.05.2024 у справі № 909/278/23, від 27.09.2023 у справі № 201/1051/22, від 16.06.2023 у справі № 917/1652/13 (917/1320/21), від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20, від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21. 

5.10. Як зазначає скаржник, суди попередніх інстанцій не врахували того, що об`єднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів не є самостійною підставою для відмови в позові і потребує детального аналізу кожної з вимог та дослідження доказів, поданих на їх підтвердження. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції згідно з положеннями частини 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України міг із власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства. Відтак, як зазначає скаржник, незгода судів попередніх інстанцій з обраним позивачем способом захисту не перешкоджала належному розгляду справи та не могла бути підставою для повної відмови в задоволенні позову ТОВ "Діос Машинері".

5.11. Дослідивши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, на яку посилається скаржник, сформульовані такі висновки: 

"103. У випадку поєднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 83, 144), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункт 6.56- 6.58), від 7 вересня 2022 року (пункт 10.76))".

5.12. Наведений висновок, як зазначає ТОВ "Діос Машинері", неодноразово застосовувався також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 918/119/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.08.2024 у справі № 914/1905/23 та інших.

5.13. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23, на яку посилається скаржник, сформульовані такі висновки: 

"228. Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України).

229. Суд у кожному окремому конкретному випадку має встановити, якого результату прагне досягнути позивач за наслідком розгляду справи, тобто надати належну інтерпретацію змісту його заявлених вимог".

5.14. У постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 904/4080/22, на яку посилається ТОВ "Діос Машинері", сформульовані такі висновки: 

"6.15. Разом із тим невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо).

6.16. Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства, про що наведено у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22".

5.15. У постанові Верховного Суду від 03.03 2023 у справі № 911/1020/22, на яку посилається скаржник, сформульовані такі висновки: 

"29. Принцип процесуальної економії господарського судочинства - загальне керівне положення, відповідно до якого господарський суд, учасники судового процесу економно і ефективно використовують усі встановлені законом процесуальні засоби для правильного та оперативного розгляду справ з дотриманням строків.

30. Сутність принципу процесуальної економії полягає в тому, щоб під час розгляду справи в господарському суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановлені законом засоби з урахуванням строків, визначених нормами процесуального права.

31. Елементами змісту принципу процесуальної економії господарського судочинства варто вважати:

- вимогу оперативного розгляду справи;

- вимогу економного використання процесуальних засобів судом учасниками справи для повного та всебічного розгляду справи у господарському суді.

32. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 923/398/14, від 30.01.2019 у справі № 912/2185/16 (912/3192/17), від 28.11.2022 у справі № 907/749/19".

5.16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20, на яку посилається ТОВ "Діос Машинері", сформульовані такі висновки:

"8.13. Велика Палата Верховного Суду уже зазначала про те, що згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій. За загальним правилом один спір треба вирішувати у межах одного судового процесу в одній судовій юрисдикції. Інакше кажучи, не допускається вирішення одного спору у декількох судових справах, зокрема у різних судових юрисдикціях (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (п. 44), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (п. 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (п. 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (п. 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (п. 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (п. 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (п. 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (п. 5.6))".

5.17. Аналогічний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, на яку посилається скаржник.

5.18. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.08.2023 у справі № 910/21280/21, на яку посилається скаржник, сформульовано такі висновки:

"9.10. Водночас Суд зауважує, що процесуальний закон, окрім тих наслідків проведення підготовчого засідання, що передбачені частиною другою статті 185 ГПК України (пункт 98) передбачає також можливість ухвалення судом рішення про роз 'єднання позовних вимог згідно з частиною шостою статті 173 ГПК України.

9.11. Отже, якщо порушення правил об`єднання позовних вимог об`єктивно неможливо виявити та встановити судом на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, що, в свою чергу, може бути обумовлено особливостями правового регулювання спірних правовідносин, їх змістом, змістом позовної заяви та неочевидністю порушення правил об`єднання позовних вимог у спірних правовідносинах, яке може бути виявлено та встановлено судом у справі лише в ході її розгляду шляхом дослідження та оцінки обґрунтувань та аргументів в позовній заяві, доказів, заслуховування пояснень сторін та інших учасників провадження у справі тощо, і суддя в ході підготовчого провадження дійшов висновку про порушення правил об`єднання позовних вимог, то суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті ухвалює про роз`єднання позовних вимог".

5.19. За доводами ТОВ "Діос Машинері", Верховний Суд неодноразово виснував, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.08.2020 у справі № 177/1163/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.06.2023 у справі № 925/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.06.2023 у справі № 904/8306/21).

5.20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025 у справі № 754/947/22, на яку посилається ТОВ "Діос Машинері", сформульовані такі висновки:

"85. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року; рішення у справі «Алванос та інші проти Греції» (Alvanos v. Greece), заява № 38731/05, пункт 25, від 20 березня 2008 року; рішення у справі «ТОВ «Фріда» проти України» (Frida, LLC v. Ukraine), заява № 24003/07, пункт 33, від 08 грудня 2016 року; рішення у справі «Хасан Тунч та інші проти Туреччини» (Hasan Tunc and Others v. Turkey), заява № 19074/05, пункт 33, від 31 січня 2017 року; рішення у справі «Вітковскі проти Польщі» (Witkowski v. Poland), заява № 21497/14, набуло статусу остаточного 13 березня 2019 року, пункт 44, від 13 грудня 2018 року).

86. У практиці Суду визначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), заява № 47273/99, пункти 50-51 та 69, від 12 листопада 2002 року; рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 97, від 05 квітня 2018 року; рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року).

87. Суд часто наголошував на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Суд постановляв, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [Велика Палата], № 8917/05, пункт 79 (в кінці), ЄСПЛ 2009 (витяги); «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v.) № 36998/02, пункт 24 (в кінці) від 27 липня 2006 року, та «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey), № 59601/09, пункт 21, від 17 вересня 2013 року; рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 98, від 05 квітня 2018 року)".

5.21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2025 у справі № 296/704/21, на яку посилається скаржник, сформульовані такі висновки:

"162. У постановах від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18, від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що потрібно уникати занадто формального ставлення до визначених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду".

5.22. Як зазначає ТОВ "Діос Машинері", Верховний Суд також послідовно дотримується принципу, відповідно до якого рішення, ухвалені з проявом надмірного формалізму, є неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.07.2021 у справі № 922/4128/20, від 01.12.2022 у справі № 910/20185/21, від 16.07.2024 у справі № 927/1124/23, від 22.08.2025 у справі № 927/997/23, від 05.11.2025 у справі № 911/2558/20, від 15.10.2025 у справі № 910/19617/21, від 05.11.2025 у справі № 911/2558/20.

5.23. Проаналізувавши висновки Верховного Суду, на які покликається скаржник, перевіривши та надавши оцінку доводам ТОВ "Діос Машинері", колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

5.24. Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

5.25. Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування певних способів захисту.

5.26. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 914/2023/24, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

5.27. Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

5.28. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

5.29. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за певних обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 17.02.2026 у справі № 904/2806/24. 

5.30. Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 914/2023/24, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

5.31. Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 17.02.2026 у справі № 904/2806/24.

5.32. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та постановах Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 914/2023/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21.

5.33. Підставою для звернення особи за захистом суб`єктивного права із застосуванням відповідного способу захисту згідно із статтею 1 Господарського процесуального кодексу України є порушення, невизнання або оспорювання цього права. Тому обраний спосіб захисту має бути ефективним, відповідати змісту порушеного права та забезпечувати реальне поновлення прав особи, за захистом яких особа звернулася до суду.

5.34. Колегія суддів зазначає, що згідно з положеннями статті 162 Господарського процесуального кодексу України в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Таким чином, предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу.

5.35. Під предметом позову розуміють певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такими обставинами є юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. 

5.36. Предмет і підстави позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права й обов`язку. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28.01.2026 у справі № 910/6796/23, від 14.01.2025 у справі № 916/5763/23. 

5.37. Частиною 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

5.38. Водночас колегія суддів зазначає, що при розгляді позову, зокрема в разі об`єднання позивачем кількох вимог в одній позовній заяві, суд повинен встановити справжню мету, яку переслідує позивач. У випадку поєднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів суд з урахуванням мети позивача повинен застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. З огляду на це на суд покладено обов`язок встановити фактичні обставини, необхідні для правильного вирішення справи, застосувати належні норми матеріального права та всебічно оцінити обґрунтованість позовних вимог. 

5.39. Натомість у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій не з`ясували мету позову ТОВ "Діос Машинері", а також не надали оцінки змісту спірних правовідносин, тому не встановили, чи всі позовні вимоги, з якими звернувся позивач, є неналежними та неефективними для захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про порушення яких він стверджував у позовній заяві. При цьому суди попередніх інстанцій, зазначивши, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання права власності на спірне майно, витребування вказаного майна у відповідача та про усунення перешкод у користуванні цим майном, дійшли передчасного висновку про відмову в позову ТОВ "Діос Машинері" з тих підстав, що позивач заявив віндикаційні та негаторні вимоги в одному позові. 

5.40. Наведені висновки судів попередніх інстанцій зроблені без урахування висновків Верховного Суду, відповідно до яких суд повинен встановити, якого результату прагне досягнути позивач за наслідком розгляду справи, тобто надати належну інтерпретацію змісту позовних вимог. Крім того, висновки судів попередніх інстанцій зроблені без урахування висновків Верховного Суду щодо необхідності врахування судами під час розгляду справ принципу jura novit curia ("суд знає закони"), принципу процесуальної економії господарського судочинства. 

5.41. Оскільки суди попередніх інстанцій не врахували наведені скаржником висновки Верховного Суду, тому неправильно застосували положення статті 15 Цивільного кодексу України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 1, 162, 173, 174 Господарського процесуального кодексу України. Відтак доводи скаржника щодо неврахування висновків Верховного Суду в цій частині є обґрунтованими. 

5.42. Крім того, в касаційній скарзі ТОВ "Діос Машинері" наголошує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо належного способу захисту прав власника, майно якого вибуло з його володіння поза його волею, а також щодо обов`язковості з`ясування добросовісності (чи недобросовісності) набуття особою права власності на таке майно. При цьому, на думку ТОВ "Діос Машинері", сам по собі юридичний факт укладення договорів лізингу чи інших договорів, які передбачають перехід права власності до особи у спірних правовідносинах, не означає добросовісної поведінки такої особи щодо наступного розпорядження майном.

5.43. Розглянувши доводи скаржника, колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 27.09.2023 у справі № 201/1051/22, на яку посилається скаржник, сформульовано такі висновки: 

"У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі".

5.44. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20, на яку посилається ТОВ "Діос Машинері", викладено висновки щодо застосування положень статей 328, 331- 334 Цивільного кодексу України при переході за договором права власності на рухоме майно, зокрема на транспортні засоби. 

5.45. Скаржник також зазначає, що в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15, у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, від 03.04.2025 у справі № 910/1153/24, Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22 викладено висновки, відповідно до яких при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України судам потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

5.46. У постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21, на яку посилається скаржник, викладено такі висновки: 

"Отже, для нікчемного за статтею 228 Цивільного кодексу України правочину очевидним є те, що особа має намір вчинити такі дії, які є суспільно небезпечними, порушують норми публічного права; зазвичай такі дії цілеспрямовано порушують публічний порядок, тобто особа саме це має на меті, усвідомлює, що її дії насправді не є правочином, а суспільно небезпечним правопорушенням".

5.47. У постанові Верховного Суду від 15.05.2024 у справі № 909/278/23, на яку посилається ТОВ "Діос Машинері", викладено такі висновки: 

"53. Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції".

5.48. У постанові Верховного Суду від 16.06.2023 у справі № 917/1652/13(917/1320/21), на яку посилається скаржник, викладено такі висновки: 

"66. Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику ЄСПЛ, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

67. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України», «Богатова проти України»).

68. Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

69. Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» та у справі «Руїз Матеос проти Іспанії»)".

5.49. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, на яку посилається ТОВ "Діос Машинері", викладено такі висновки: 

"81. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)".

5.50. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, з`ясовуючи обставини набуття позивачем права власності на сівалку Vaderstad Tempo TPL 16, зазначили, що видаткова накладна № 2960, на яку посилається позивач, датована 09.12.2019; підставою для проведення платежу зазначено договір поставки від 28.10.2017 № 3/1802 та замовлення від 26.07.2019 № 3/1802-85. Водночас, як зауважили суди, умовами пункту 3.3 договору поставки від 28.10.2017 № 3/1802 передбачено, що здача-прийом товару за кількістю та якістю здійснюється відповідно до умов договору та правил, установлених Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженою постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6, та Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженою постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7. Суди зазначили, що вказаними Інструкціями передбачено порядок передання товару за актом прийому-передачі за кількістю та якістю, однак матеріали справи вказаних актів не містять.

5.51. Тому суди попередніх інстанцій визнали суперечливими твердження позивача про те, що він вперше придбав сівалку Vaderstad Tempo TPL 16 саме 28.10.2017 за договором поставки від 28.10.2017 № 3/1802. При цьому суди попередніх інстанцій, дослідивши надані позивачем докази в обґрунтування наявності в нього права власності на сівалку Vaderstad Tempo L TPL 16, дійшли висновків про відсутність у матеріалах справи доказів сплати вартості вказаної сівалки. Відтак суди виснували, що позивач не довів факту набуття права власності на сівалку Vaderstad Tempo TPL 16.

5.52. Колегія суддів вважає наведені висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке. 

5.53. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

5.54. За змістом статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

5.55. Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

5.56. Відповідно до частини 1 статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

5.57. Згідно із частиною 1 статті 34 Закону України "Про дорожній рух" державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено-числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням і видачею реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді.

5.58. Положеннями статті 34 Закону України "Про дорожній рух" регулюються та встановлюються обов`язки власників транспортних засобів та осіб, які використовують їх на законних підставах, зокрема щодо зняття з реєстраційного обліку, реєстрації транспортного засобу тощо. Однак реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не пов`язується із набуттям особою права власності на нього. Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 905/1053/18.

5.59. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20, на яку посилається ТОВ "Діос Машинері", зазначила, що як положеннями частини 1 статті 334 Цивільного кодексу України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 Цивільного кодексу України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.

5.60. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки змісту договору поставки від 28.10.2017 № 3/1802, зокрема, його умовам щодо порядку і строків поставки товару, порядку розрахунків за товар. 

Отже, передчасними є висновки судів попередніх інстанцій про неможливість набуття позивачем сівалки Vaderstad Tempo TPL 16 у 2019 році на підставі договору, укладеного 28.10.2017. 

5.61. Таким чином, суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду викладених у постановах, на які посилається скаржник, щодо застосування положень статей 328, 331- 334 Цивільного кодексу України при переході права власності на рухоме майно за договором, а також щодо доказів, які можуть підтверджувати проведення господарської операції та набуття права власності на майно. 

5.62. Отже, підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підтвердилися

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4
частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.63. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 4 частини 2
статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права під час дослідження та оцінки доказів. Як зазначає скаржник, суди попередніх інстанцій:

- не надали правової оцінки доказам позивача на підтвердження набуття ним права власності на спірну сівалку, зокрема, суди не з`ясовували обставини придбання спірної сівалки позивачем вперше та вдруге;

- не з`ясовували обставини подальшого продажу спірної сівалки позивачем ТОВ "Світ Агротехніки", а також продажу ТОВ "Світ Агротехніки" - ТОВ "Плант Агро";

- не взяли до уваги обставин, встановлених вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 10.06.2024 у справі № 752/6963/24 (кримінальне провадження № 12024000000000565).

5.64. Колегія суддів, розглянувши доводи скаржника, зазначає, що відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

5.65. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

5.66. Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення в сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

5.67. При цьому в позовній заяві ТОВ "Діос Машинері" зазначало, що 28.10.2017 придбало сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 серійний номер TPL0000563 у ТОВ Ведерстад" за договором поставки сільськогосподарської техніки № 3/1802. Як зазначав позивач, цю сівалку 23.03.2020 він продав ТОВ "Світ Агротехніки" на підставі договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки. Позивач також стверджував, що 03.11.2021 він вдруге набув право власності на сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 серійний номер TPL0000563 . 

Позивач зазначав, що 28.04.2023 слідчим слідчої групи Головного слідчого управління Національної поліції України в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12023000000000231 від 09.02.2023 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13.04.2023 у справі № 757/14644/23-к проведено обшук за адресою: Чернігівська область, Ніжинський район, м. Ніжин, вул. Березанська, 159-А, та вилучено сівалку пневматичну точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 із серійним номером TPL0000563. Згідно з протоколом обшуку від 28.04.2023 вказану сівалку відправлено на зберігання на територію майданчика для зберігання тимчасово вилученого майна відділення поліції № 1 Чернігівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області. Як зазначав позивач, надалі згідно з ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08.04.2024 у справі № 757/12855/24-к сівалку точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16, номер шасі TPL0000563, передано відповідачу на відповідальне зберігання як "власнику" такого майна.

При цьому ТОВ "Діос Машинері" зазначало, що станом на 01.04.2020 ТОВ "Світ Агротехніки" ще не набуло права власності на вказану сівалку, оскільки не розрахувалось за неї з позивачем, тому, на думку позивача, не могло передати її іншим особам. За твердженням ТОВ "Діос Машинері", спірна сівалка була фактично передана спочатку від ТОВ "Світ Агротехніки" до ТОВ "Плант Агро", а потім від ТОВ "Плант Агро" до позивача, де й була вилучена під час проведення обшуку.

5.68. Як зазначав позивач, ТОВ "ОТП Лізинг" утримує спірну сівалку, посилаючись на те, що є її власником. ТОВ "ОТП Лізинг" неодноразово зверталося до суду з клопотаннями про скасування арешту сівалки, надалі зверталося з позовною заявою про стягнення заборгованості з ТОВ "Агротериторія" (справа № 910/5634/23). 

5.69. Наведені скаржником обставини не досліджувалися судами попередніх інстанцій, як і не надавалася правова оцінка доказам, поданим сторонами на підтвердження своїх доводів. Відтак суди попередніх інстанцій не дослідили докази, надані позивачем на підтвердження набуття ним права власності на спірну сівалку. Зокрема, суди не з`ясували обставин придбання спірної сівалки позивачем вперше та вдруге. 

Тому обгрунтованими є доводи скаржника про ненадання судами правової оцінки доказам позивача на підтвердження набуття ним права власності на спірну сівалку та нез`ясування обставин придбання спірної сівалки позивачем вперше та вдруге.

5.70. Крім того, суди попередніх інстанцій, з`ясовуючи обставини щодо набуття права власності відповідачем на спірну сівалку, не надали оцінки доводам позивача про те, подальший продаж спірної сівалки ТОВ "Світ Агротехніки" не може відповідати вимогам закону за умови ненабуття на неї права власності первісним продавцем сівалки - позивачем у справі. 

5.71. Щодо посилань скаржника на недослідження судами попередніх інстанцій вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 10.06.2024 у справі № 752/6963/24, то суди лише зазначили, що вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 10.06.2024 у справі № 752/6963/24 (кримінальне провадження № 12024000000000565) встановлено, що спірна сівалка 2019 року випуску, а ТОВ "ОТП ЛІЗИНГ" є потерпілою особою в рамках кримінального провадження № 12024000000000565. 

5.72. Колегія суддів зауважує, що частиною 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, згадана частина 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є спеціальною у разі наявності обвинувального вироку, оскільки її положення надають преюдиційне значення обвинувальному вироку суду в кримінальному провадженні щодо певних обставин.

5.73. Натомість суди попередніх інстанцій не встановлювали обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи й установлені вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 10.06.2024 у справі № 752/6963/24 (кримінальне провадження № 12024000000000565). 

5.74. Крім того, ТОВ "Діос Машинері" також зазначає, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів та долучення до матеріалів справи копій платіжних доручень на підтвердження першого придбання спірної сівалки, що мало значення для правильного вирішення справи.

5.75. Як зауважив суд апеляційної інстанції, ТОВ "Діос Машинері" просило суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи копії платіжних доручень від 26.07.2019 № 3573 на суму 192 079,91 грн, від 18.10.2019 № 4904 на суму 560 413,28 грн та від 27.01.2020 № 6333 на суму 2 913 094,92 грн на підтвердження фактичного придбання позивачем сівалки пневматичної точного висіву Vaderstad Tempo L TPL 16 у ТОВ "Ведерстад" у 2019 році на виконання договору поставки, укладеного 28.10.2017. 

5.76. Апеляційний господарський суд констатував, що скаржник не заявив клопотання про поновлення пропущеного строку на подання доказів, тому дійшов висновку, що додані скаржником докази судом апеляційної інстанції не приймаються до розгляду відповідно до вимог частини 8 статті 80 та статті 269 Господарського процесуального кодексу України. 

5.77. Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

5.78. Згідно із частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

5.79. Відповідно до статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

5.80. Оскільки скаржник не заявив клопотання про поновлення пропущеного строку на подання доказів до суду апеляційної інстанції, то висновок апеляційного суду не суперечить вимогам статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України. Отже, безпідставними є доводи скаржника про необґрунтоване відхилення клопотання ТОВ "Діос Машинері" про долучення до матеріалів справи копій платіжних доручень на підтвердження першого придбання спірної сівалки. 

5.81. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, частково підтвердилися під час касаційного провадження.

5.82. Оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, частково підтвердилися під час касаційного провадження, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню.

5.83. З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що при вирішенні цього спору суди попередніх інстанцій не дотрималися вимог статей 73- 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судових рішень на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права.

5.84. Вирішуючи спір у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій не врахували вимог матеріального та процесуального права, не надали належної оцінки доводам сторін, доказам, наявним у матеріалах справи, що були подані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, а тому висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову ТОВ "Діос Машинері" є передчасними.

5.85. Водночас порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно відповідно до визначених законодавством меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

5.86. З урахуванням наведеного касаційну скаргу ТОВ "Діос Машинері" належить задовольнити частково, оскаржувані судові рішення - скасувати, а справу - передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. За змістом частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібраних у справі доказів. 

6.3. Ураховуючи допущені судоми попередніх інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права, беручи до уваги те, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасувати із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

6.4. Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід урахувати висновки, викладені в цій постанові, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно й повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

7. Розподіл судових витрат

Оскільки в цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діос Машинері" задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/2919/25 скасувати, справу № 910/2919/25 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова 

Ю. Я. Чумак