ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.06.2026	Справа № 41/167	
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи 
За позовом Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-2» 
до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва 
про стягнення 60436,80 грн
Без повідомлення (виклику) учасників справи.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
30.07.2008 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-2» з вимогами до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва про стягнення 60436,80 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2008 порушено провадження у справі №41/167.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2008 зупинено провадження у справі №41/167 до вирішення пов`язаної з нею справи №8/131.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 поновлено провадження у справі №41/167, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:
11.10.2000 між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-2» (абонент) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва (субабонент) укладено Договір про надання послуг гарячого водопостачання, відповідно до умов якого абонент надає послуги по постачанню гарячої води житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. Волгоградська, буд. 29 (субабоненту), а субабонент зобов`язується сплачувати за спожиту гарячу воду.
Згідно з п. 3.1 Договору від 11.10.2000 субабонент розраховується за надані послуги у 10-ти денний термін з дня надання платіжних документів до банківської установи.
Відповідно до п. 4.1 Договору від 11.10.2000 за безпідставну відмову субабонента від сплати за спожиту гарячу воду останній сплачує штрафні санкції у розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожний день прострочення.
Цей договір є безстроковим, діє весь час надання послуг і набуває чинності з моменту його підписання сторонами (п. 5.1 Договору від 11.10.2000).
У позовній заяві позивач пояснив, що він має договірні відносини на постачання теплової енергії з Структурним відокремленим підрозділом Акціонерної енергетичної компанії «Київенерго» - СВП «Енергозбут Київенерго» (Договір №31-0466-3 від 28.10.1999).
Ця теплова енергія витрачається як на власні потреби, тобто на опалення житлового будинку позивача і на виготовлення гарячої води для його мешканців, так і на виготовлення гарячої води для потреб мешканців ще двох будинків: 1) будинку Житлово-будівельного кооперативу «Луна-1» і 2) будинку комунальної власності, балансоутримувачем якого є відповідач.
Виготовлення гарячої води для потреб відповідача позивач здійснює з використанням власного бойлера, тобто по відношенню до відповідача позивач є виконавцем послуги, а відповідач – споживачем. Така система гарячого водопостачання вищевказаних житлових будинків існує з 1965 року.
Позивач вказує, що за період з 01.03.2005 по 01.03.2008 відповідач спожив комунальні послуги на умовах Договору від 11.10.2000 на суму 92079,86 грн., які були сплачені позивачу не у повному обсязі, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у сумі 32247,94 грн. Також, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 2272,29 грн, 3% річних у розмірі 4071,86 грн та інфляційні втрати у розмірі 15444,71 грн. Крім того, як вказує позивач, у спірному періоді він сплатив слюсарю-сантехніку заробітну плату у розмірі 11300,00 грн та поніс витрати на ремонт бойлера у розмірі 1500,00 грн, які відповідно до умов договору покладаються сторін порівну.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зважаючи на такі обставини.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі 
№ 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, долученого позивачем до позовної заяви, позивач вказує на існування у відповідача заборгованості станом на 01.01.2005 у сумі 43407,60 грн. (сальдо).
Втім, суд вказує на те, що в супереч вищевикладеному позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують факт надання позивачем послуг до 01.01.2005.
Позивач у позовній заяві пояснив, що нарахування відповідачу вартості спожитих комунальних послуг відбувається на підставі документів Київенерго (у вигляді облікових карток, табуляграм).
Втім, позивач та не надав жодних доказів, які б підтверджували факт споживання відповідачем у період до 01.01.2005 комунальних послуг за Договором від 11.10.2000 (як то табуляграм, актів приймання-передачі товарної продукції, показників лічильників обліку, розрахунку вартості спожитих комунальних послуг, тощо).
Крім того, судом враховано, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2008 зупинено провадження у справі №41/183 до вирішення пов`язаної з нею справи №8/131.
Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 30.09.2014 у справі №761/8760/14-а (№2-а/761/220/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття Розпорядження Київської міської державної адміністрації: №640 від 30 травня 2007 року «Про погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води»; №641 від 30 травня 2007 року «Про впорядкування розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та внесення змін до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.05.2000 №748»; №642 від 30 травня 2007 року «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води»; №643 від 30 травня 2007 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію».
Також постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 (№2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття розпорядження Київської міської державної адміністрації: №981 від 31.08.2009 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №1141 від 30.09.2009 «Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 №978, №979, №980 та №981»; №1192 від 15.10.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №1333 від 30.11.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №392 від 31.05.2010 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення» тощо.
Cуд в своїй постанові у справі №2-а-118/11 (№2-а/761/4/2014) зазначив про те, що оскаржувані розпорядження не пройшли необхідну реєстрацію в органах Міністерства юстиції України, що є підставою для визнання їх нечинними з моменту прийняття.
За висновком Шевченківського районного суду міста Києва оскаржувані розпорядження не набули чинності, а їх застосування є неправомірним.
Також у постанові Шевченківський районний суд міста Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 (провадження №2-а/761/4/2014) посилався на правову позицію, наведену в постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21/246а11.
Згідно зазначеної постанови Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21/246а11 визнано вірними висновки судів апеляційної та касаційної інстанції про скасування розпоряджень КМДА №№ 640, 642, 643 від 30.05.07 року як таких, що не пройшли державної реєстрації та прийняті з порушенням вимог статті 58 Конституції України.
В свою чергу розпорядження №643 від 30.05.2007 втратило чинність на підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації №520 від 29.04.2009 «Про погодження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення».
Дію розпорядження Київської міської державної адміністрації №520 від 29.04.2009 було зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України №842-р від 17.07.2009 «Про зупинення дії деяких розпоряджень голови Київської міської держадміністрації з питань встановлення (погодження) тарифів на житлово-комунальні послуги в м. Києві».
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста Києва як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
Відповідно до статей 140, 143 та 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування; територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи управляють майном, що є в територіальній власності, вирішують інші питання, віднесені законом до їх компетенції; вирішуючи питання місцевого значення, органи місцевого самоврядування в межах визначених законом повноважень приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
При цьому виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції органу державної влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.
У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 2003 року №21-рп/2003 зазначено, що КМДА є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний і підконтрольний Київській міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади - Кабінету Міністрів України.
Відтак, з аналізу наведених актів вбачається, що реалізуючи надані Конституцією та законодавством України повноваження у галузі господарських відносин, органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи зобов`язані діяти виключно в межах наданих їм повноважень та в інтересах її територіальної громади, дотримуючись приписів законодавства України у своїй діяльності.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.
Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.
Порядок набрання чинності нормативно-правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, до яких віднесені державні адміністрації, визначено п.3 Указу Президента України від 03.10.1992 №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», відповідно до якого вказані нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.
Пунктом 2 вказаного Указу передбачено, що державна реєстрація здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731.
Положенням встановлений обов`язок міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян та не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію.
Відповідно до пп. 1, 2 Положення, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколам до неї, міжнародних договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийняті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.
Враховуючи наведене, розпорядження Київської міської державної адміністрації підлягають обов`язковій державній реєстрації.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21-246а 11.
Впродовж 2003 - 2010 років Київська міська державна адміністрація не здійснювала державну реєстрацію своїх розпоряджень щодо встановлення/погодження тарифів на житлово-комунальні послуги в Київському міському управлінні юстиції.
Враховуючи правові позиції Верховного Суду України у справі №21- 246а11 та Шевченківського районного суду м. Києва у справах №761/8760/14-а та №2а-118/11, можна вважати, що оскаржувані розпорядження не набули чинності, а їх застосування є неправомірним, в зв`язку з чим розпорядження Київської міської державної адміністрації було визнано незаконними і нечинними з моменту їх прийняття.
Таким, чином, оскільки Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/429), було останнім зареєстрованим в Київському міському управлінні юстиції розпорядженням щодо тарифів на виробництво теплової енергії основними теплопостачальними підприємствами міста Києва, саме встановлені ним тарифи підлягають застосуванню при визначення вартості спожитої відповідачем у спірному періоді теплової енергії.
Судом вказувалось, що у даному випадку обов`язок з доказування наявності у відповідача заборгованості у заявленому до стягнення розмірі покладається саме на позивача.
Однак, матеріали справи не містять як всіх первинних доказів споживання відповідачем послуг у спірному періоді, так і розрахунку вартості комунальних послуг, здійсненого з урахуванням належних тарифів, встановлених Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/429).
Суд також не вбачає підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 2272,29 грн, 3% річних у розмірі 4071,86 грн та інфляційних втрат у розмірі 15444,71 грн, оскільки вони підлягають нарахуванню на суму основного боргу, тоді як в межах даної справи позивач не довів суду належними та допустимими доказами існування у відповідача заборгованості за Договором від 11.10.2000 за спожиті комунальні послуги у сумі 32247,94 грн.
Відповідно до п. 2.2 Договору від 11.10.2000 сторони домовились про сумісну експлуатацію бойлера, з якого подається гаряча вода, а саме: - витрати на поточний та капітальний ремонт бойлера розподіляються між абонентом та субабонентом у рівному співвідношенні.
Позивач вказує на те, що він поніс витрати на ремонт бойлера у розмірі 1500,00 грн, половину з яких повинен оплатити відповідач.
На підтвердження вказаних вимог позивач долучив до матеріалів справи копію Договору №70 від 11.10.2006, укладеного з виконавцем (ФОП Шкориним О.Л.), копію Специфікації (капітальний ремонт клапану, заміна термореле, чистка, заміна фільтрів, налаштування), копію акту приймання-передавання виконаних робіт на суму 1500,00 грн, складеного 25.10.2006.
Таким чином, оскільки умовами Договору від 11.10.2000 погоджено, що витрати на ремонт бойлера сторони несуть порівну, а позивач надав суду належні та допустимі докази понесення витрат на суму 1500,00 грн, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача витрати на капітальний ремонт бойлера у сумі 750,00 грн.
Що стосується позовних вимог Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-2» про стягнення з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва витрат, понесених на виплату заробітної плати слюсаря-сантехніка у сумі 5650,00 грн, суд не вбачає підстав для їх задоволення, так як умовами Договору від 11.10.2000 не встановлено обов`язку відповідача брати участь в оплаті послуг слюсаря-сантехніка (штатного працівника позивача).
При цьому, будь-яких доказів як нарахування, так і виплати вказаної суми грошових коштів слюсарю-сантехніку позивачем суду не надано.
Судові витрати (державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення позову) покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва (03186, м. Київ, вул. Соціалістична, буд. 6; ідентифікаційний код: 31720192) на користь Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-2» (03141, м. Київ, вул. Волгоградська, буд. 29-А; ідентифікаційний код: 22908929) грошові кошти у сумі 750 (сімсот п`ятдесят) грн 00 коп., державне мито у сумі 7 (сім) грн 66 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення позову у сумі 1 (одна) грн 46 коп.
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Суддя О.М. Спичак