ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року
м. Київ
справа № 572/3908/24
провадження № 61-192св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - Немовицька сільська рада Сарненського району Рівненської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 травня 2025 року у складі судді Довгого І. І. та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року у складі колегії суддів Хилевича С. В., Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області (далі - Немовицька сільська рада) та просила суд:
- визнати протиправним рішення Виконавчого комітету Немовицької сільської ради від 14 серпня 2024 року № 105 щодо відмови в наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 через відсутність ордера на жиле приміщення;
- зобов`язати Немовицьку сільську раду надати дозвіл на приватизацію квартири  АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивувала тим, що вона є наймачкою спірної квартири. Право на квартиру вона набула унаслідок обміну житловими приміщеннями із ОСОБА_2 за рішенням Немовицької сільської ради від 21 квітня 2004 року № 38.
Зазначила, що у квартирі АДРЕСА_1 вона зареєстрована та проживає одна.
Послалася на те, що реалізуючи право на приватизацію своєї квартири звернулася до Немовицької сільської ради, проте рішенням від 14 серпня 2024 року рада відмовила їй за відсутністю в неї ордера на квартиру. 
Уточнила, що ордер на квартиру надати не може, оскільки ордер видавався ОСОБА_2 під час надання житла вперше. Позивачці після обміну квартир ордер не видавався.
У жовтні 2024 року Немовицька сільська рада звернулася до суду із зустрічним позовом та просила суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 внаслідок відсутності особи в житловому приміщенні понад встановлені строки.
Зустрічний позов мотивувала відсутністю ОСОБА_1 в житловому приміщенні понад встановлені строки та добровільним визначенням собі іншого місця проживання.
При цьому звернула увагу на те, що рішенням від 14 серпня 2024 року № 105 Виконавчий комітет Немовицької сільської ради відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на приватизацію через відсутність копії ордера на жиле приміщення. 
Зауважила, що за повідомленням відділу бухгалтерського обліку від 29 липня 2024 року утворилася заборгованість з квартирної плати за користування спірною квартирою в сумі 2 509,44 грн.
Зазначила, що інформацію про наявність заборгованості за квартирну плату надіслала відповідачці за зустрічним позовом, проте її не вручили у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 за місцем реєстрації.
Послалася на те, що працівники органу сільського самоврядування при виїзді в с. Катеринівка Сарненського району Рівненської області склали акт від 20 червня 2024 року про те, що в квартирі АДРЕСА_1 , на час складання акта ніхто не проживає. Зі слів сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у спірну квартиру за обміном мав вселитись ОСОБА_6 , але він помер. У квартиру вселилася його дружина - ОСОБА_1 , яка фактично проживає в с. Зносичі Сарненського району Рівненської області. 
Наполягала, що проживання відповідачки за зустрічним позовом в с. Зносичі Сарненського району Рівненської області підтверджується актом від 24 вересня 2024 року № 24, складеним працівниками Зносицького старостинського округу Немовицької сільської ради за наслідками комісійного обстеження житлового будинку в АДРЕСА_2 в присутності сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та власника домогосподарства - ОСОБА_9 , яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 з 01 лютого 2010 року в АДРЕСА_2 . 
Враховуючи, що ОСОБА_1 понад десять років не проживає за місцем реєстрації, вона втратила інтерес до спірного житла, добровільно визначивши собі місце проживання за іншою адресою, Немовицька сільська рада просила визнати її такою, що втратила право користування квартирою внаслідок відсутності особи в житловому приміщенні понад встановлені строки.
Ухвалою від 11 листопада 2024 року Сарненський районний суд Рівненської області зустрічний позов прийняв до спільного розгляду та об`єднав в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до Немовицької сільської ради про визнання протиправним рішення Виконавчого комітету Немовицької сільської ради від 14 серпня 2024 року № 105 щодо надання дозволу на приватизацію квартири, визнання права на приватизацію та зобов`язання передати квартиру у власність.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 29 травня 2025 року Сарненський районний суд Рівненської області позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Визнав протиправним рішення Виконавчого комітету Сарненського району Рівненської області від 14 серпня 2024 року № 105 про відмову в наданні дозволу на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_3 через відсутність ордера на жиле приміщення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Немовицької сільської ради в частині зобов`язання Немовицької сільської ради надати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 відмовив.
У задоволенні зустрічного позову Немовицької сільської ради відмовив.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що рішення Виконавчого комітету Немовицької сільської ради про відмову у наданні дозволу ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_1 внаслідок відсутності ордера на житлове приміщення є протиправним, оскільки інших заінтересованих осіб, крім ОСОБА_1 щодо спірного житла не встановлено.
Зазначив, що заявниця вселилася в квартиру АДРЕСА_1 на законних підставах відповідно до рішення органу місцевого самоврядування про обмін житлом. 
Зауважив, що протягом тривалого часу відповідачка за зустрічним позовом добросовісно використовує квартиру як єдине житло, що свідчить про те, що вона має достатні та тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є достатніми підставами для захисту житлових прав ОСОБА_1 .
У частині відмови у позові ОСОБА_1 місцевий суд врахував те, що приватизація об`єкта державного житлового фонду здійснюється лише визначеними органами та у порядку, чітко передбаченому законом. 
Виходив з того, що суд не наділений повноваженнями підміняти орган приватизації житла та ухвалювати відповідні рішення з цього питання.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд зважив на те, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Процесуальний закон покладає обов`язок на Немовицьку сільську раду довести факт відсутності ОСОБА_1 понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) строки у житловому приміщенні без поважних причин (стаття 72 ЖК України). 
Виходив з того, що початок перебігу часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. 
Вважав, що повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. 
Зазначив, що при тимчасовій відсутності особа зберігає намір і ставиться до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Дійшов висновку про те, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не містить, отже, це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку виходячи з фактичних обставин справи та правил статті 89 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо оцінки доказів.
Вважає, що Немовицька сільська рада не навела достатніх підстав, а в судовому засіданні не надала об`єктивних і переконливих доказів про відсутність відповідачки за зустрічним позовом у спірній квартирі понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а тому підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 немає.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 02 грудня 2025 року Рівненський апеляційний суд апеляційну скаргу Немовицької сільської ради залишив без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 травня 2025 року - без змін.
Постанову мотивував тим, що на спірну житлову площу, окрім позивачки, інші особи не претендують, квартира є єдиним об`єктом нерухомого майна, особа вселилася в житло на законних підставах і протягом тривалого часу добросовісно використовує квартиру як єдине житло, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому є підстави для захисту житлових прав позивачки.
Зазначив, що позивач у зустрічному позові не навів достатніх підстав, а в судовому засіданні не надав достатніх доказів про відсутність відповідачки за зустрічним позовом у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), тому зустрічний позов задоволенню не підлягає.
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_1 , на інше житло законних прав вона не має, а її постійне місце проживання зареєстроване саме у спірному житловому приміщенні. 
Зазначив, що сам по собі факт тимчасового проживаннявідповідачки за зустрічним позовом у АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_9 не може бути законною підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, адже очевидно визнаватиметься непропорційним втручанням держави у право ОСОБА_1 на житло і порушенням справедливого балансу інтересів сторін. 
При цьому врахував і те, що вимогу про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, Немовицька сільська рада пред`явила лише після звернення заявниці до суду на захист свого права на приватизацію спірної квартири, тобто як заперечення проти законного права відповідачки за зустрічним позовом. Раніше такий судовий спір орган сільського самоврядування не ініціював.
Підкреслив, що про переривання строку відсутності ОСОБА_1 у спірній квартирі свідчить та обставина, що у першій половині 2024 року (у травні 2024 року) вона замовила технічний паспорт на житло. 
Дійшов висновку, що заявниця об`єктивно виявляла відповідний інтерес до житла та зв`язок з ним. Також за даними погосподарських книг Немовицької сільської ради документально ОСОБА_1 обліковується як голова господарства квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій 02 січня 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку, Немовицька сільська рада просила рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 травня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Верховний Суд ухвалою від 23 лютого 2026 року поновив строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження, витребував справу з місцевого суду, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
У березні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2026 року визначено склад колегії: головуючий-суддя (суддя-доповідач) Мартєв С. Ю., судді: Карпенко С. О., Фаловська І. М.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу Немовицька сільська рада мотивувала тим, що квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, розташована у будинку, який перебуває на балансі Немовицької сільської ради, не приватизована та є покинутою, таким чином власник квартири Немовицька сільська рада не має доступу до комунального майна та не має можливості ним розпоряджатися та виконувати обов`язки зі схоронності житлового фонду. 
Зазначила, що ОСОБА_1 не проживає у цієї квартирі більше п`яти років і не виконує обов`язків зі сплати комунальних платежів, в квартирі немає опалювальних приладів, газопостачання відсутнє, нарахування за послуги водопостачання та водовідведення не проводяться, оскільки в квартирі ніхто не проживає.
Послалася на те, що відповідачка за зустрічним позовом, яка зареєстрована в спірній квартирі протягом тривалого часу, не сплачує комунальних платежів за користування житловим приміщенням, що свідчить про те, що вона в ньому не проживає та не є добросовісною споживачкою, не використовує цю квартиру як єдине житло, що свідчить про те, що вона не має достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання - квартирою АДРЕСА_1 , а зазначене житлове приміщення не є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вважає, що ОСОБА_1 вибула з місця своєї реєстрації у с. Катеринівка та переїхала в інший населений пункт у с. Зносичі у зв`язку з утворенням іншої сім`ї.
Наполягає, що єдиним фактом, який зв`язує ОСОБА_1 з цим житловим приміщенням є факт реєстрації в ньому, натомість факт проживання відсутній.
Підкреслила, що ОСОБА_6 , 1920 року народження, за життя не набув права власності на це житлове приміщення, а член його сім`ї ОСОБА_1 , 1960 року народження, вільно обрала собі інше місце проживання за адресою іншого чоловіка ОСОБА_9 , з яким перебуває в цивільному шлюбі та тривалий час понад 10 років фактично не проживає в спірному житловому приміщенні без поважних причин, а лише зареєстрована.
Вважає, що за таких обставин ОСОБА_1 необхідно визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням на АДРЕСА_3 внаслідок відсутності особи в житловому приміщенні понад встановлені строку на підставі статті 72 ЖК України.
На думку заявника, ані Сарненський районний суд Рівненської області, ані Рівненський апеляційний суд не зазначили поважних причин не проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації.
Уточнила, що за випискою з погосподарської книги Немовицької сільської ради від 21 травня 2024 року № 132 (яка долучена до первісного позову ОСОБА_1 ), квартира АДРЕСА_1 лише обліковується за гр. ОСОБА_1 , а не перебуває у її приватній власності, як це слідує з технічного паспорта на квартиру, виготовленого 27 травня 2024 року, що є неправомірним та помилковим. 
Акцентувала увагу на тому, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності Немовицької сільської ради, а на квартирному обліку Немовицької сільської ради перебувають діти сироти, діти позбавлені батьківського піклування та особи з їх числа (18 осіб), які потребують забезпеченням житлом, тому твердження суду про те, що інших заінтересованих осіб щодо цієї квартири немає, не є достовірним.
Відзив на касаційну скаргу
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням від 14 серпня 2024 року № 105 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 », Виконавчий комітет Немовицької сільської ради відмовив позивачці в наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 через відсутність ордера (копії ордера) на жиле приміщення.
З повідомлення Немовицької сільської ради від 02 липня 2024 року № 1555/8/01-10 вбачається, що за результатом вивчення доданих до заяви ОСОБА_1 копій документів встановлено, що копії ордера на квартиру АДРЕСА_1 серед документів органу місцевого самоврядування не виявлено.
ОСОБА_6 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 08 жовтня 1997 року, після чого дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_10 », що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Немовицькою сільською радою 08 жовтня 1997 року.
З інформаційної довідки № 2939, виданої 27 травня 2024 року Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» слідує, що за матеріалами та реєстровими книгами станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано.
З довідки від 19 червня 2024 року № 179-02/22 Сарненської міської ради вбачається, що ОСОБА_1 за період проживання у АДРЕСА_4 з 22 липня 1992 року до 26 квітня 1996 року право на приватизацію державного житлового фонду на території м. Сарни не використала.
Місце проживання ОСОБА_1 з 07 липня 1978 року до 26 квітня 1996 року було зареєстроване у АДРЕСА_4 , що відносилося до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона) та підтверджується довідкою від 19 червня 2024 року № 142/01-21 Центру надання адміністративних послуг Сарненської міської ради.
З виписки від 21 травня 2024 року № 132 з погосподарської книги № 2 за 2021-2025 роки, зробленій Немовицькою сільською радою, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 обліковується за ОСОБА_1 .
Рішенням від 21 квітня 2004 року № 38 Виконавчий комітет Немовицької сільської ради надав дозвіл ОСОБА_2 , жителю АДРЕСА_5 , на обмін квартирами з ОСОБА_1 , жителькою АДРЕСА_6 .
У листі від 24 червня 2024 року № 1/1-24/Б-2 Державна установа «Катеринівська виправна колонія (№ 46)» надала ОСОБА_1 відповідь про неможливість надати архівну копію ордера на квартиру внаслідок відсутності такого документа. При цьому зазначила, що житлові будинки у 1998 році були передані установою на баланс Немовицької сільської ради, а до цього часу ордери видавались виключно Виконавчим комітетом Немовицької сільської Ради народних депутатів.
Витягом від 28 травня 2024 року № 413 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні у АДРЕСА_3 , підтверджено факт реєстрації у цьому житловому приміщенні лише ОСОБА_1 з 26 квітня 1996 року.
Відповідно до посвідчення, виданого 06 квітня 1993 року Сарненським відділом райзабезу Рівненської області, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи.
На замовлення ОСОБА_1 Комунальне підприємство «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» у травні 2024 року виготовило технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 28,7 кв. м, житловою - 16,5 кв. м.
17 серпня 2021 року Немовицька сільська рада прийняла рішення № 663, яким списала з балансового обліку Немовицької сільської ради багатоквартирні житлові будинки.
З акта про списання багатоквартирного будинку з балансу від 24 вересня 2021 року вбачається, що того ж дня списано багатоквартирний будинок АДРЕСА_7 .
Рішенням від 19 жовтня 2021 року № 779 Немовицька сільська рада затвердила акти про списання багатоквартирних житлових будинків. 
Окремі житлові квартири, нежитлові приміщення в будинках, що перебувають на балансі органу місцевого самоврядування та право власності на які не зареєстроване, то такі житлові квартири, нежитлові приміщення залишаються на балансі Немовицької сільської ради.
З інформації Відділу бухгалтерського обліку Немовицької сільської ради від 29 липня 2024 року № 1620/04-38 видно, що станом на 01 листопада 2021 року за користування квартирою АДРЕСА_1 утворилася заборгованість за квартирною платою у розмірі 2 509,44 грн, про що повідомлено ОСОБА_1 листом від 05 серпня 2024 року № 1778/08/01-10.
Актом від 20 червня 2024 року № 146/09-26 Немовицька сільська рада підтвердила, що станом на час його складання в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не проживає. Зі слів сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у спірну квартиру за обміном мав вселитися ОСОБА_6 , проте не встиг, оскільки помер в спеціалізованому соціальному закладі для літніх людей. У квартиру вселилася його дружина - ОСОБА_1 , яка фактично проживає у с. Зносичі.
З письмових пояснень ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , засвідчених секретарем Виконавчого комітету Немовицької сільської ради, вбачається, що ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі приблизно з 2004 року, згодом виїхала у невстановлене місце, за місцем реєстрації з`являлася один-два рази протягом року, останні п`ять-десять років не з`являється.
24 вересня 2024 року комісія в складі завідувача ВОБ, інспектора соціального відділу с. Зносичі, старости села Зносичі Немовицької сільської ради склала акт обстеження № 24 щодо факту встановлення реєстрації та проживання в АДРЕСА_2 , в господарстві ОСОБА_9 , 1963 року народження, в присутності сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та власника домогосподарства, яким підтвердила факт проживання ОСОБА_1 з 01 лютого 2010 року в АДРЕСА_2 , без реєстрації. Ця інформація також зазначена в письмових заявах-повідомленнях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Актом від 01 листопада 2021 року Немовицька сільська рада підтвердила, що під час поквартирного обходу встановила, що в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не проживав, а квартира тривалий час зачинена.
Випискою від 08 липня 2024 року № 178 з погосподарської книги № 4 за 1996-2000 роки Немовицька сільська рада також підтвердила, що у АДРЕСА_6 , були зареєстровані голова домогосподарства - ОСОБА_6 та співмешканка - ОСОБА_12 (прибула 29 квітня 1996 року з м. Сарни).
Відповідно до виписки від 08 липня 2024 року № 177 з погосподарської книги № 1 за 2001-2005 роки, зробленій Немовицькою сільською радою, у АДРЕСА_6 , були зареєстровані голова домогосподарства - ОСОБА_6 (вибув 01 квітня 2004 року в м. Дубно) та дружина - ОСОБА_1 .
У виписці від 21 травня 2024 року №132 з погосподарської книги № 2 за 2021-2025 роки, зробленій Немовицькою сільською радою, встановлено, що у АДРЕСА_3 , обліковується ОСОБА_1 як голова домогосподарства.
З актів від 28 листопада 2024 року і від 19 лютого 2025 року, складених представником Немовицької сільської ради, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зачинені двері, які ніхто не відчинив, а також в дверній шпарині містяться квитанції про оплату комунальних послуг з постачання природного газу за попередній період, починаючи з червня 2024 року .
У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_9 показав, що відповідачка за зустрічним позовом іноді приїжджає до нього у АДРЕСА_2 , де вона на постійній основі не проживає, причину відвідувань пояснити не зміг, особисті речі привозить з собою, а потім при від`їзді забирає. 
Свідок ОСОБА_13 засвідчила, що ОСОБА_1 є її родичкою, яку вона навідує час від часу в с. Катеринівка у спірній квартирі, де вона самотньо проживає.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Виходячи з частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Межі розгляду справи судом 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм прав без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16-ц, від 18 березня 2019 року в справі № 182/6536/13-ц, від 25 квітня 2019 року в справі № 761/13293/16-ц, від 24 грудня 2020 року в справі № 369/6361/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
У цій справі Верховний Суд переглядає судові рішення лише в частині зустрічного позову Немовицької сільської ради.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Процесуальний закон покладає обов`язок на Немовицьку сільську раду довести факт відсутності ОСОБА_1 понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без поважних причин на підставі статті 72 ЖК України. 
Зазначили, що початок перебігу часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. 
Вважали, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Виходили з відсутності вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні у житловому законодавстві, у зв`язку з чим це питання вирішує суд у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Дійшли висновку, що Немовицька сільська рада не навела достатніх підстав, а в судовому засіданні не надала об`єктивних і переконливих доказів про відсутність відповідачки за зустрічним позовом у спірній квартирі понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а тому підстав визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 внаслідок відсутності особи в житловому приміщенні понад встановлені строки.
Колегія суддів Верховного суду погодилася з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне,
Так, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
На підставі частин першої - другої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
З огляду на статтю 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Разом з тим, згідно з частиною другою статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. 
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).
Тобто при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК України, доведенню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності.
Водночас у разі вирішення спору на підставі статті 107 ЖК України обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.
У справі, яка переглядається, Немовицька сільська рада пред`явила зустрічний позов про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою з підстав, передбачених статтею 72 ЖК України внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.
Аналіз положень статей 71, 72 ЖК України свідчить про те, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлений строк, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
На позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача - спростувати довготривалу відсутність чи довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.
При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», від 02 грудня 2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. 
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частина перша статті 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
На підставі частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходили із того, що Немовицька сільська рада не довела належними доказами факту того, що ОСОБА_1 понад 10 років фактично не проживає у спірній квартирі без поважних причин.
Суди взяли до уваги, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_1 , іншого житла на законному праві вона не має, а її місце проживання зареєстроване саме у спірному житловому приміщенні. 
Обґрунтовано виходили з того, що сам по собі факт тимчасового проживання відповідачки за зустрічним позовом у АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_9 не може бути законною підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, адже очевидно визнаватиметься непропорційним втручанням держави у право ОСОБА_1 на житло і порушенням справедливого балансу інтересів сторін. 
При цьому вимогу про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, Немовицька сільська рада пред`явила лише після звернення її до суду за захистом свого права на приватизацію спірної квартири, тобто як заперечення проти законного права відповідачки за зустрічним позовом. Раніше такий судовий спір органом сільського самоврядування ініційовано не було.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що про переривання строку відсутності ОСОБА_1 у спірній квартирі свідчить та обставина, що у першій половині 2024 року (у травні 2024 року) вона замовила технічний паспорт на житло. 
Тобто об`єктивно виявляла відповідний інтерес до житла та зв`язок з ним. 
Також за даними погосподарських книг Немовицької сільської ради документально вона обліковується як голова господарства квартири АДРЕСА_1 .
Крім того, суди дійшли правильного висновку про те, що за відсутності переконливих доказів тривалого та свідомого непроживання відповідачки за зустрічним позовом у спірному житлі без поважних причин, позбавлення її права користування цим житловим приміщенням буде суперечити вимогам законом та гарантіям закріпленим статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки актам про непроживання відповідачки за зустрічним позовом, показанням свідків, які підтверджують її тривале непроживання у спірному житлі, відсутність особистих речей і невиконання обов`язків щодо утримання квартири, Верховний Суд відхиляє, оскільки зазначені докази були предметом дослідження та оцінки суду першої та апеляційної інстанцій, які дійшли висновку, що вони не підтверджують непроживання ОСОБА_1 без поважних причин понад 10 років у спірній квартирі.
Натомість Верховний Суд як суд касаційної інстанції в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів попередніх інстанцій чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Підставою для відкриття касаційного провадження було застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм прав без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16-ц, від 18 березня 2019 року в справі № 182/6536/13-ц, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/13293/16-ц, від 24 грудня 2020 року в справі № 369/6361/15-ц.
У постанові від 15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16-ц Верховний Суд переглядаючи судове рішення апеляційного суду у справі за позовом про усунення перешкод в користуванні будинком, зазначив про те, що у разі припинення права власності на будинок, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів сім`ї колишнього власника.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2019 року в справі № 761/13293/16-ц про виселення без надання іншого жилого приміщення зазначив, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).
Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.
Установивши, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2008 року ОСОБА_8 продала ОСОБА_10 квартируАДРЕСА_1, який відчужив цю квартиру на користь ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_8 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 як членів її сім`ї, оскільки у такому разі відповідачі мали право користування житлом, поки ОСОБА_8 володіла правом власності на житло.
Натомість у справі, що переглядається, вирішується питання по визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням з підстав тривалого та свідомого не проживання відповідачки у спірному житлі без поважних причин. Таким чином, у цих справах та у справі, яка переглядається, різними є предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання.
У постанові від 18 березня 2019 року в справі № 182/6536/13-ц Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Подібні висновки висловлені Верховним Судом і у постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц, про яку також зазначила Немовицька сільська рада у своїй касаційній скарзі.
Отже, доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для скасування судових рішень в частині вирішення зустрічного позову з огляду на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм прав без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, не знайшли свого підтвердження, оскільки такі висновки навпаки враховані судами першої та апеляційної інстанцій та їм не суперечать.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку колегії суддів Верховного Суду судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованим.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 402, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області залишити без задоволення.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 травня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року в частині вирішення зустрічного позову Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 	С. Ю. Мартєв   С. О. Карпенко   І. М. Фаловська