ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 378/283/25
провадження № 61-15051св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерагроінвест»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мочинський Анатолій Романович, на рішення Володарського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року у складі судді Моргун Г. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагроінвест» (далі - ТОВ «Інтерагроінвест») про припинення права оренди та витребування земельної ділянки.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що вона є власницею земельної ділянки площею 3,1003 га, кадастровий номер 3224286400:02:001:0017, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з договором оренди землі від 18 жовтня 2016 року № 133 ця земельна ділянка перебувала в оренді ТОВ «Інтерагроінвест» до 30 грудня 2024 року. Відповідно до умов договору оренди земельної ділянки, зокрема пунктом 3.3, вона не маючи наміру продовжувати договір оренди, заздалегідь, 25 листопада 2024 року повідомила орендаря про свій намір не продовжувати зазначений договір оренди щодо належної їй земельної ділянки та повідомила орендаря, що планує в подальшому обробляти земельну ділянку самостійно. Просила ТОВ «Інтерагроінвест» після збору урожаю не проводити сільськогосподарські роботи.

Всупереч зазначеному, вже після закінчення договору оренди землі вона дізналася, що цей договір був автоматично продовжений строком до 14 березня 2033 року, без її згоди, відповідно до додаткової угоди за вимогами статті 126-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

30 січня 2025 року вона повторно звернулася до ТОВ «Інтерагроінвест» із заявою про розірвання договору оренди землі від 18 жовтня 2016 року № 133, на що 20 лютого 2025 року отримала відповідь, що договір оренди було автоматично подовжено технічними засобами. Вважала, що відповідач безпідставно продовжує утримувати та використовувати належну їй земельну ділянку. При цьому посилалася на положення статті 41 Конституції України.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд:

- витребувати з володіння та користування ТОВ «Інтерагроінвест» на її користь земельну ділянку площею 3,1002 га, кадастровий номер 3224280400:02:001:0017, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах с. Антонівка, Ставищенської ОТГ, Київської області;

- припинити право оренди землі ТОВ «Інтерагроінвест» шляхом скасування запису про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого 16 листопада 2016 року за номером запису про інше речове право 17452942, щодо земельної ділянки площею 3,1002 га, кадастровий номер 3224280400:02:001:0017, цільове призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах с. Антонівка, Ставищенської ОТГ, Київської області;

- відшкодувати їй за рахунок відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачка не довела належними і допустимими доказами факту того, що не пізніше як за місяць до дати закінчення дії договору оренди землі від 18 жовтня 2016 року № 133 вона подала до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяву про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору оренди землі відповідно до статті 126-1 ЗК України, то підстав вважати, що відповідачем порушено права позивачки на її земельну ділянку немає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Володарського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно, всебічно і повно встановив обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосував правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні цього спору. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на його законність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У листопаді 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мочинський А. Р., із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Володарського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 30 квітня 2025 року у справі № 172/1520/23, від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 905/650/19, від 15 травня 2019 року у справі № 912/1984/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не встановили всі обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, та не дослідили належним чином наявні у справі докази;

- не надали належної оцінки тому, що заявниця двічі (12 серпня та 25 листопада 2024 року) до закінчення строку дії договору оренди (30 грудня 2024 року) зверталася із заявами до відповідача, якими повідомила його про небажання продовжувати договірні відносини і після збору урожаю просила повернути належну їй земельну ділянку для особистого обробітку;

- не звернули увагу на те, що завершення процедури поновлення договору оренди землі є неможливим без укладення сторонами додаткової угоди;

- проігнорували пункт 6 додаткової угоди від 23 вересня 2023 року, якою автоматичне поновлення договору оренди за статтею 126-1 ЗК України дозволяється виключно за умови відсутності заперечень однієї зі сторін правочину;

- не врахували, що з урахуванням унормованих розділом ІХ «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» правил дії Закону України від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» в часі до спірних правовідносин підлягала застосуванню редакція Закону України «Про оренду землі», чинна станом на 18 жовтня 2016 року, тобто на момент укладення договору оренди землі з позивачкою;

- не надали належної правової оцінки недобросовісним та нечесним діям відповідача, який діяв всупереч волевиявленню заявниці та без поваги до її інтересів;

- не врахували, що відповідач скористався обставинами її похилого віку і хворобливого стану під час викладення пункту 6 додаткової угоди від 23 вересня 2023 року у новій редакції; 

- обмежили заявницю у праві самостійно господарювати на своїй землі;

- не надали належної оцінки всім доводам та аргументам заявниці, викладеним у позовній заяві та апеляційній скарзі тощо.

Разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мочинський А. Р., подала до Верховного Суду клопотання про поновлення їй строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року.

У грудні 2025 року ТОВ «Інтерагроінвест»через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів такої скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мочинський А. Р., на рішення Володарського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мочинський А. Р., з підстав визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Володарського районного суду Київської області матеріали справи № 378/283/25; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 

У грудні 2025 року матеріали справи № 378/283/25 надійшли до Верховного Суду. 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтерагроінвест» уклали договір оренди землі № 133, щодо належної позивачці земельної ділянки, кадастровий номер 3224286400:02:001:0017, площею 3,1002 га строком дії до 30 грудня 2024 року.

Цей договір оренди було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Номер запису про інше речове право 17452942 від 10 листопада 2016 року.

23 вересня 2023 року у зв`язку із збільшенням орендної плати ОСОБА_1 та ТОВ «Інтерагроінвест» уклали додаткову угоду до договору оренди землі від 18 жовтня 2016 року № 133.

Крім збільшення орендної плати, у додатковій угоді сторони погодили строк дії договору та його поновлення. Зокрема, пунктом 6 зазначеної додаткової угоди сторони погодили, що: «Договір укладено строком на 8 років 2 місяці 11 днів до 30.12.2024 з дня укладення договору оренди земельної ділянки, що є предметом цього договору. У разі відсутності заперечень від однієї з сторін щодо поновлення договору оренди, наданих відповідно до вимог чинного законодавства, цей договір поновлюється у відповідності до ст. 126-1 Земельного кодексу України».

12 серпня та 25 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до ТОВ «Інтерагроінвест», якою повідомила про небажання продовжувати договірні відносини і після збору урожаю просила повернути належну їй земельну ділянку.

30 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулася з листом до орендаря про розірвання договору у зв`язку з тим, що договір оренди належної їй земельної ділянка, незважаючи на неодноразові її звернення, якими вона повідомляла про відмову у подовженні строку дії договору, було безпідставно продовжено до 14 березня 2033 року.

31 січня 2025 року ТОВ «Інтерагроінвест» направило ОСОБА_1 відповідь про те, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо належної їй земельної ділянки договір оренди продовжено автоматично на той самий строк, який визначено умовами договору про оренді землі № 133, а саме до 14 березня 2033 року. 

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 22 січня 2025 року індексний номер витягу 409176616, земельна ділянка, кадастровий номер 3224280400:02:001:0017, площею 3,1003 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перебуває в оренді у ТОВ «Інтерагроінвест» на підставі договору оренди землі від 18 жовтня 2016 року № 133. 

У розділі актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису інше речове право 17452942) міститься інформація: «дата укладення договору/ дата державної реєстрації 18 жовтня 2016 року, строк 8 р. 2 міс. 12 дн, дата закінчення 14 березня 2033 року, з автоматичним продовженням дії договору, з правом пролонгації, з правом передачі піднайм (суборенда)». 

Правове обґрунтування 

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 651 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (стаття 654 ЦК України).

Отже, у разі зміни договору за домовленістю сторін зобов`язання змінюються (виникають нові) у такому ж порядку, як і при укладенні договору, тобто з моменту, коли про таку зміну було досягнуто домовленості, а у випадку, якщо договір чи закон обумовлюють виникнення зобов`язань за договором, настанням відповідної події, вчиненням сторонами відповідних дій, державною реєстрацією договору чи державною реєстрацією речового права за договором тощо, то й зміна (виникнення нових) зобов`язань за зміненим договором відбувається з моменту настання такої події, вчинення дій, реєстрації договору чи права тощо.

Відповідно до частин першої, третьої статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтями 31, 32 Закону України «Про оренду землі» визначені випадки припинення договору оренди землі.

Відповідно до статті 32-2 Закону України «Про оренду землі» поновлення договорів оренди землі здійснюється в порядку, передбаченому статтею 126-1 ЗК України.

За змістом статті 126-1 ЗК України договором оренди землі, договором про встановлення земельного сервітуту, договорами про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови може встановлюватися умова щодо поновлення таких договорів.

Якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається.

Сторона договору, яка бажає скористатися правом відмови від поновлення договору не пізніш як за місяць до дати закінчення дії такого договору, подає до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяву про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору.

У разі відсутності заяви про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору до дати закінчення дії такого договору після настання відповідної дати закінчення дії договору державна реєстрація речового права продовжується на той самий строк.

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивачка не довела належними і допустимими доказами факту того, що не пізніше як за місяць до дати закінчення дії договору оренди землі від 18 жовтня 2016 року № 133 вона подала до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяву про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору оренди землі відповідно до статті 126-1 ЗК України, то підстав вважати, що відповідачем порушено права позивачки на її земельну ділянку немає.

Посилання у касаційній скарзі на те, що заявниця двічі (12 серпня та 25 листопада 2024 року) до закінчення строку дії договору оренди (30 грудня 2024 року) зверталася із заявами до відповідача, якими повідомила його про небажання продовжувати договірні відносини і після збору урожаю просила повернути належну їй земельну ділянку для особистого обробітку, Верховний Суд відхиляє, оскільки у пункті 6 додаткової угоди від 23 вересня 2023 року сторони досягнули домовленості щодо поновлення договору оренди землі та визначили, що у разі якщо сторона договору, яка бажає скористатись правом відмови від поновлення договору вона не пізніше як за місяць, до дати закінчення дії договору, подає до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно заяву про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору. У разі відсутності такої заяви після настання відповідної дати закінчення дії договору державна реєстрація речового права продовжується на той самий строк.

Суди попередніх інстанцій у цій справі встановили, що позивачка у визначений законом строк (не пізніше ніж за місяць до 30 грудня 2024 року) не звернулася до державного реєстратора із відповідною заявою, у зв`язку з чим відомості про поновлення договору правомірно не були виключені з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Натомість, направлення орендодавцем безпосередньо орендарю листів чи заяв із запереченнями проти поновлення договору, навіть здійснене неодноразово (зокрема 12 серпня та 25 листопада 2024 року), не замінює визначену законом та договором реєстраційну процедуру. Такі звернення не мають юридичної сили в межах правового механізму статті 126-1 ЗК України та не здатні зупинити автоматичне продовження дії договору.

Доводи касаційної скарги про те, що з урахуванням унормованих розділом ІХ «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» правил дії Закону України від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» в часі, до спірних правовідносин підлягала застосуванню редакція Закону України «Про оренду землі», чинна станом на 18 жовтня 2016 року, тобто на момент укладення договору оренди землі з позивачкою, є безпідставними з огляду на таке.

Пунктом 4 Закону України від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, главу 19 ЗК України доповнено статтею 126-1 «Поновлення договору оренди землі, договору про встановлення земельного сервітуту, договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови».

Згідно з абзацом 4 Розділу ІХ Закону України «Про оренду землі» правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюються на умовах, визначених такими договорами, за правилами чинними на момент їх укладення.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 вересня 2023 року між позивачкою  ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Інтерагроінвест» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 18 жовтня 2016 року № 133, у пункті 6 якої сторони зазначили, що: «Договір укладено строком на 8 років 2 місяці 11 днів до 30.12.2024 року з дня укладення договору оренди земельної ділянки, що є предметом цього договору. У разі відсутності заперечень від однієї з сторін щодо поновлення договору оренди, наданих відповідно до вимог чинного законодавства, цей договір поновлюється у відповідності до ст. 126-1 Земельного кодексу України» (а. с.9).

Таким чином, оскільки сторони уклали вказану додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі після 16 січня 2020 року,тобто дати набрання чинності Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», то правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі підлягають застосуванню до правовідносин між ними.

Аргументи касаційної скарги про те, що завершення процедури поновлення договору оренди землі є неможливим без укладення сторонами додаткової угоди, зводяться до помилкового тлумачення заявницею норм матеріального права. 

Пунктом 6 додаткової угоди від 23 вересня 2023 року сторони підпорядкували свої правовідносини дії статті 126-1 ЗК України. Частина друга цієї статті прямо передбачає, що поновлення договору відбувається без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення. 

Отже, оскільки позивачка у встановлений законом строк не реалізувала своє право на подачу заяви до Державного реєстру речових прав про виключення відомостей про пролонгацію, державна реєстрація речового права оренди ТОВ «Інтерагроінвест» була продовжена автоматично в силу закону, що не потребувало підписання сторонами жодних додаткових угод.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідач скористався обставинами похилого віку і хворобливого стану позивачки під час викладення пункту 6 додаткової угоди від 23 вересня 2023 року у новій редакції, а також не надали належної правової оцінки недобросовісним та нечесним діям відповідача, який діяв всупереч волевиявленню заявниці та без поваги до її інтересів, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. зокрема постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

З огляду на встановлені у цій справі обставини, у спірних правовідносинах саме поведінка позивачки підпадає під дію доктрини venire contra factum proprium. 

Підписавши 23 березня 2023 року додаткову угоду, позивачка продемонструвала відповідачу своє беззастережне волевиявлення на запровадження автоматичного порядку поновлення договору оренди землі від 18 жовтня 2016 року № 133 за статтею 126-1ЗК України. Відповідач, як добросовісний землекористувач, розумно покладався на цю поведінку.

Наступні дії позивачки, спрямовані на одностороннє ігнорування підписаного нею ж пункту 6 додаткової угоди шляхом надсилання звичайних листів замість подання офіційної заяви до Державного реєстру речових прав, є суперечливими, не відповідають критерію чесної ділової практики та порушують принцип правової визначеності. 

Твердження про похилий вік та стан здоров`я спростовуються презумпцією правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), оскільки додаткова угода є чинною та не визнавалася судом недійсною. 

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій надали вичерпну та належну оцінку діям сторін та правильно вирішили спір.

Посилання у касаційній скарзі стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 30 квітня 2025 року у справі № 172/1520/23, від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 905/650/19, від 15 травня 2019 року у справі № 912/1984/17 є безпідставними, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій обмежили заявницю у праві самостійно господарювати на своїй землі, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Зміст положень статті 319 ЦК України свідчить про те, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 

Уклавши договір оренди землі від 18 жовтня 2016 року № 133 та підписавши додаткову угоду від 23 вересня 2023 року, позивачка ОСОБА_1 на власний розсуд реалізувала своє право розпорядження земельною ділянкою, добровільно передавши право користування та господарювання на ній відповідачу за плату. 

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 

Погоджуючись із пунктом 6 Додаткової угоди щодо автоматичного поновлення договору в порядку статті 126-1 ЗК України, позивачка свідомо передбачила обмеження можливості самостійного обробітку землі на майбутній період у разі неподання нею заяви про відмову від пролонгації до Державного реєстру речових прав у встановлений законом строк.

У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій, захистивши право орендаря на автоматичне продовження договору, діяли в межах закону та фактично не обмежували прав власності позивачки. 

Навпаки, судові рішення забезпечили виконання фундаментального принципу цивільного права - обов`язковості договору (pacta sunt servanda), та захистили стабільність правовідносин від недобросовісного наміру однієї зі сторін в односторонньому порядку та без законних підстав припинити дію чинного зобов`язання. 

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій належну оцінку всім доводам та аргументам заявниці, викладеним у позовній заяві та апеляційній скарзі, Верховний Суд також відхиляє, оскільки як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. 

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мочинський Анатолій Романович, залишити без задоволення. 

Рішення Володарського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник