ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/5800/25 пров. № А/857/42028/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суду у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сала П.І., 
суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 
за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року (суддя Бобров Ю.О.),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивачка) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУ ПФ в Івано-Франківській області або відповідач), в якому просила:
- визнати протиправною відмову відповідача у зарахуванні позивачці до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового отримання стажу роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю суддів, та у перерахунку довічного грошового утриманні судді у відставці;
- зобов`язати відповідача зарахувати позивачці до стажу роботи судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утриманні судді у відставці стаж роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю суддів, у Відділі юстиції Івано-Франківського облвиконкому, Управлінні юстиції Івано-Франківського облвиконкому, Управлінні юстиції в Івано-Франківській області, Івано-Франківському обласному управлінні юстиції за період з 29.04.1986 до 01.02.2002, що становить 15 років 9 місяців 4 дні;
- зобов`язати відповідача з 06.05.2025 провести позивачці перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці та виплачувати його у розмірі 88% суддівської винагороди, без обмеження граничним розміром.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона є суддею у відставці та перебуває на обліку в ГУ ПФ в Івано-Франківській області, де отримує щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 73805,42 грн, що становить 56% суддівської винагороди, яке було призначене з 06.05.2025 до 25.04.2026 (досягнення 65-річного віку) та з 26.04.2026 довічно. 
Позивачка твердить, що в порушення вимог чинного законодавства відповідач відмовив їй у зарахуванні до стажу роботи судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання період служби в органах юстиції на посадах, що були безпосередньо пов`язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів, з 29.04.1986 до 01.02.2002. Водночас неврахування цього стажу порушує її право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у належному розмірі, який повинен становити 88% суддівської винагороди з розрахунку 39 років 9 днів стажу роботи судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утриманні судді у відставці.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 позов задоволено повністю.
З урахуванням ухвали від 06.10.2025 про виправлення описки, визнано протиправними дії ГУ ПФ в Івано-Франківській області щодо незарахування ОСОБА_1 з 06.05.2025 до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового отримання судді у відставці стажу роботи в Управлінні юстиції Івано-Франківської області на посадах на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів, з 29.04.1986 по 01.02.2002, а саме 15 років 9 місяців 4 дні.
Зобов`язано ГУ ПФ в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці стаж роботи в Управлінні юстиції Івано-Франківської області на посадах, що були безпосередньо пов`язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів, з 29.04.1986 по 01.02.2002, а саме 15 років 9 місяців 4 дні.
Зобов`язано ГУ ПФ в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 з 06.05.2025 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 88% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження його максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Задовольняючи позов, суд виходив із того, що позивачка має право на зарахування до стажу судді, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання (за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років) періоду роботи в Управлінні юстиції Івано-Франківської області на посадах, що були безпосередньо пов`язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів з 29.04.1986 (часу здобуття вищої освіти) по 01.02.2002 (дати призначення на посаду судді), що складає 15 років 9 місяців 4 дні. Отже, загальний стаж роботи, що дає право ОСОБА_1 на отримання щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням стажу на посаді судді, становить 39 років і 9 днів (23 роки 3 місяці 5 дні + 15 років 9 місяців 4 дні). Відповідно, щомісячне довічне грошове утримання позивачки має обчислюватися з розміру 88% суддівської винагороди, починаючи з дати його призначення 06.05.2025, без обмеження максимальним розміром та з урахуванням вже виплачених сум.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
У поданій апеляційній скарзі ГУ ПФ в Івано-Франківській області просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповноту з`ясування обставин справи. 
Відповідач наголошує, що правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є виключно факт зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. Водночас розмір довічного грошового утримання був визначений позиваці правомірно виходячи зі стажу роботи на посаді судді, який становить 23 роки 03 місяці. Відповідно, загальний відсоток розрахованого ОСОБА_1 грошового утримання склав 56% від суддівської винагороди, з яких загальний розмір щомісячного довічного грошового утриманні судді у відставці 50% + 1% за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років.
Також апелянт заперечує можливість зарахування до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періоду роботи позивачки з 29.04.1986 по 01.02.2002 на посадах провідного консультанта по кодифікації, головного консультанта по кодифікації, заступника начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів.
Щодо виплати ОСОБА_1 довічного грошового утримання судді у розмірі 88% суддівської винагороди, то в цій частині відповідач вважає вимоги передчасними, оскільки спір між сторонами щодо загального стажу роботи позивачки не вирішений і лише пенсійний орган наділений повноваженнями щодо обчислення та призначення пенсії.
Крім того, звертає увагу, що законом не передбачено обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання і позивачці виплачується довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 73805,42 грн без будь-яких обмежень.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Апеляційне провадження відкрито ухвалою від 22.10.2025, постановленою колегією у складі судді-доповідача ОСОБА_2 , суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б. 
Наказом голови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.02.206 № 41/к/тв суддю ОСОБА_2 відраховано з 05.02.2026 зі штату суду у зв`язку із звільненням у відставку згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 05.02.2026 № 160/0/15-26.
На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 26.03.2026 здійснено повторний автоматизований розподіл цієї справи між суддями Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 26.03.2026 суддею-доповідачем для розгляду справи визначено суддю Сала П.І.
Ухвалою колегії у складі судді-доповідача Сала П.І., суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б. від 02.04.2026 справу прийнято до свого провадження з призначенням до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України.
Установлені судом обставини справи
Указом Президента України від 02.02.2002 № 96/2002 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області строком на п`ять років, а постановою Верховної Ради України від 12.04.2007 № 922-V обрана на посаду судді цього суду безстроково.
Рішенням від 01.05.2025 № 909/0/15-25 Вища рада правосуддя звільнила позивачку з посади судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у зв?язку з поданням заяви про відставку.
На підставі вказаного рішення, наказом в.о. голови Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02.05.2025 № 02-05/41/2025 позивачку 05.05.2025 відраховано зі штату суддів цього суду.
Відповідно до заяви від 19.05.2025, рішенням ГУ ПФ в Івано-Франківській області № 092750004505 від 30.05.2025 позивачці проведено перерахунок пенсії - переведено з пенсії за віком на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці згідно із Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Цей перерахунок уточнено рішенням № 092750004505 від 16.06.2025.
Розрахунок довічного грошового утримання судді у відставці здійснено відповідачем виходячи зі стажу роботи на посаді судді 23 роки 3 місяці 5 днів. Фактичний розмір виплати довічного грошового утримання склав 73805,42 грн або 56% суддівської винагороди відповідно до довідки Територіального управління ДСА України в Івано-Франківській області від 09.05.2025 № 111 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Щомісячне довічне грошове утримання у зазначеному розмірі призначене позивачці з 06.05.2025 до 25.04.2026 (досягнення 65-річного віку) та з 26.04.2026 довічно.
30.06.2025 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФ в Івано-Франківській області з заявою, в якій просила зарахувати до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання стаж роботи на посадах, безпосередньо пов?язаних з керівництвом та контролем за діяльністю районних, міських судів Івано-Франківської області, у Відділі юстиції Івано-Франківського облвиконкому, Управлінні юстиції Івано-Франківського облвиконкому, Управлінні юстиції в Івано-Франківській області, Івано-Франківському обласному управлінні юстиції за період з 29.04.1986 до 01.02.2002, що становить 15 років 9 місяців 4 дні, а також провести перерахунок та нарахувати їй щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 88% суддівської винагороди з урахуванням стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, який становить 39 років 9 днів.
Листом від 24.07.2025 № 5857-5103/X-02/8-0900/25 відповідач відмовив позивачці у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, покликаючись на правомірність розрахунку такого утримання у розмірі 56% суддівської винагороди відповідно до стажу на посаді судді та на відсутність підстав щодо зарахування інших періодів трудової діяльності до суддівського стажу для збільшення відсотків при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання.
Вважаючи надану відмову протиправною, позивачка 15.08.2025 звернулася до суду.
Оцінка апеляційним судом висновків суду першої інстанції, рішення якого переглядається, та доводів учасників справи
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Відповідно до п. 11 ч. 5 ст. 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) незалежність судді забезпечується, серед іншого, правом судді на відставку.
Підстави та порядок звільнення судді визначено Конституцією України, Законом № 1402-VIII та Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя" (далі - Закон № 1798-VIII).
Так, пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції України передбачено, що подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням є підставою для звільнення судді. 
Статтею 112 Закону № 1402-VIІІ унормовано, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом № 1798 VIII.
За частиною першою статті 116 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 116 Закону № 1402-VIІІ суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. 
Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до ВРП, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади. 
Згідно зі статтею 137 Закону № 1402-VIІІ (у редакції до 05 серпня 2018 року) до стажу роботи на посаді судді зараховувалась лише робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Законом № 1798-VIII (набрав чинності з 05 січня 2017 року) пункт 34 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII доповнено абзацом четвертим такого змісту: "Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)". 
З огляду на прийняття Закону України від 12 липня 2018 року № 2509-VIII "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд" (набрав чинності 05 серпня 2018 року) статтю 137 Закону № 1402-VIІІ доповнено частиною другою такого змісту: "До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді". 
Отже, з дати набрання чинності Законом № 2509-VIII, тобто з 05 серпня 2018 року, законодавець встановив нові правила обчислення стажу роботи на посаді судді, згідно з якими до суддівського стажу також зараховується період роботи у сфері права, вимога щодо якого була необхідною для призначення (обрання) особи на посаду судді вперше в силу вимог закону, який діяв на момент такого призначення (обрання).
Відтак, системний аналіз частини другої статті 137 Закону № 1402-VIІІ в її взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII дає підстави для висновку, що з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд", яким внесено зміни до статті 137 Закону № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Такий правовий висновок викладено в рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.11.2018, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 9901/805/18.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що частину другу статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції від 5 серпня 2018 року) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.
За обставинами справи позивачка ОСОБА_1 призначена Указом Президента України від 02.02.2002 № 96/2002 на посаду судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області строком на п`ять років.
На той час вимоги до особи при обранні на посаду судді вперше визначалися Законом України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (далі – Закон № 2862-XII).
Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 7 цього Закону (у редакції, чинній на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді) на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менше як десять років та володіє державною мовою.
Як установлено рішенням Вищої ради правосуддя від 01.05.2025 № 909/0/15-25 про звільнення ОСОБА_1 у відставку, позивачка здобула вищу освіту в Харківському юридичному інституті імені Ф.Е. Дзержинського, згідно з копією трудової книжки поєднувала роботу з навчанням в інституті за заочною формою, після здобуття вищої юридичної освіти (29 квітня 1986 року) працювала за спеціальність та її загальний стаж професійної діяльності у сфері права становить 12 років 9 місяців 6 днів, з яких на підставі частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII підлягають зарахуванню до стажу роботи на посаді судді 3 роки.
Таким чином, право ОСОБА_1 на зарахуванню до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання трирічного стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, підтверджується нормами чинного законодавства та вищевказаним рішенням ВРП.
Крім того, колегія суддів зазначає, що абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ було визначено, що до стажу роботи, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. 
Тобто абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII установлено можливість зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, періодів роботи на інших посадах.
Застосовуючи наведені норми закону при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 у відставку, Вища рада правосуддя у рішенні від 01.05.2025 № 909/0/15-25 дійшла висновку про наявність підстав для зарахування позивачці до стажу роботи на посаді судді періоду роботи з 04.02.1999 до дати призначення (обрання) судді на посаду - 02.02.2022, на посадах, безпосередньо пов`язаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, а саме час виконання обов`язків та зайняття посади заступника начальника - начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів Управління юстиції в Івано-Франківській області (у подальшому - Івано-Франківське обласне управління юстиції), що сукупно становить 2 роки 11 місяців 28 днів.
Отже, право позивачки на зарахування вказаного періоду роботи до суддівського стажу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці колегія суддів вважає підтвердженим у встановленому законом порядку.
Водночас стаж роботи ОСОБА_1 безпосередньо на посаді судді становить 23 роки 3 місяці 3 дні (з 02.02.2022 до 05.05.2025), що відповідачем не оспорюється.
Колегія суддів зауважує, що Пенсійний фонд України (ПФУ) як орган виконавчої влади реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню (пункт 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280) (далі - Положення № 280).
Згідно з підпунктом 6 пункту 4 Положення № 280 ПФУ відповідно до покладених на нього завдань організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій та щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.
ПФУ постановою правління від 25 січня 2008 року № 3-1 (у редакції постанови правління ПФУ від 09 лютого 2023 року № 7-2) затвердив Порядок подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами ПФУ, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 лютого 2023 року за № 353/39409 (далі - Порядок № 3-1).
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу I Порядку № 3-1 судді у відставці, в тому числі судді Конституційного Суду України у відставці, судді Конституційного Суду України, повноваження якого припинено з підстав, встановлених пунктами 1, 2 частини першої статті 149-1 Конституції України, або якого звільнено з підстав, встановлених пунктами 1, 4 частини другої статті 149-1 Конституції України, за наявності стажу роботи, що дає право на відставку (далі - суддя Конституційного Суду України), призначається щомісячне довічне грошове утримання.
Заява про призначення / перерахунок щомісячного довічного грошового утримання (додаток 1) подається до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає щомісячне довічне грошове утримання) суддею особисто або через уповноважену особу суду за останнім місцем роботи.
Пунктами 3, 4 розділу I Порядку № 3-1 визначено, що щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку або звільнення / припинення повноважень судді Конституційного Суду України (далі - звільнення судді з посади), якщо звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.
У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня звернення за його призначенням.
Днем звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання вважається день прийняття органом, що призначає щомісячне довічне грошове утримання, заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання та документів, перелік яких наведено в розділі II цього Порядку.
Також, згідно з пунктом 2 розділу II Порядку № 3-1, до заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання додаються, зокрема:
1) копія рішення ВРП про звільнення судді з посади;
2) документи про страховий стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637;
3) довідка про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 2) (далі - довідка про суддівську винагороду) / довідка про винагороду судді Конституційного Суду України для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України (додаток 3) (далі - довідка про винагороду судді Конституційного Суду України), видана судом, з якого суддя вийшов у відставку, або Конституційним Судом України (далі - відповідний суд), з урахуванням суддівської винагороди (винагороди судді) судді, який працює на відповідній посаді;
4) розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання (додаток 4) (абзаци перший та сьомий пункту 2 розділу II Порядку № 3-1);
5) документи, що засвідчують особливий статус особи.
Водночас за змістом додатка 4 до Порядку № 3-1 розрахунок стажу роботи судді здійснюється відповідним судом на день видання наказу про відрахування судді зі штату суду. Такий розрахунок має бути підписаний головою суду, головним бухгалтером і має містити відтиски штампу та печатки суду.
Отож, на думку колегії суддів, системний аналіз положень Закону № 1402-VIІІ, Закону № 1798-VIII та Порядку № 3-1 свідчать про те, що призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та визначення його розміру здійснюється органами ПФУ виходячи зі стажу судді, який дає право на відставку, розрахованого судом, у штаті якого працював суддя до відставки, з урахуванням рішення ВРП про звільнення судді у відставку.
Відтак, отримавши разом із заявою ОСОБА_1 від 19.05.2025 розрахунок стажу судді, зроблений Тисменецьким районним судом Івано-Франківської області згідно з додатком 4 до Порядку № 3-1, відповідач був зобов`язаний при призначенні позивачці щомісячного довічного грошового утримання врахувати визначений цим розрахунком стаж роботи на посаді судді, що дає право на відставку, та зарахувати до такого стажу не лише "чистий" суддівський стаж 23 роки 3 місяці 5 днів, але й також стаж роботи, вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки, та період роботи в Управлінні юстиції в Івано-Франківській області (згодом - Івано-Франківське обласне управління юстиції на посаді виконувача обов`язків заступника начальника - начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів та на посаді заступника начальника - начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів з 04.02.1999 до 01.02.2002, тобто 2 роки 11 місяців 28 днів. 
Відповідно, обчислення призначеного позивачці з 06.05.2025 щомісячного довічного грошове утримання мало бути проведене виходячи із загального стажу роботи на посаді судді - 29 років 3 місяці 3 дні, а не 23 роки 3 місяці 5 днів, як неправомірно здійснено ГУ ПФ в Івано-Франківській області.
Посилання відповідача на те, що до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання може бути зарахований лише стаж роботи на посадах, визначених ч. 1 ст. 137 Закону № 1402-VIII, колегія суддів визнає безпідставними і такими, що суперечать вимогам ч. 1 ст. 116 Закону № 1402-VIII, згідно з якими право судді на відставку пов`язується саме з наявністю стажу роботи на посаді судді не менше двадцяти років, визначеного відповідно до статті 137 цього Закону, отже, у тому числі з урахуванням положень частини другої цієї статті.
Відповідно до ч. 3 ст. 142 Закону № 1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Таким чином, незарахування відповідачем до суддівського стажу позивачки вищезазначеного спірного періоду тривалістю 5 років 11 місяців 28 днів напряму впливає на розмір призначеного їй щомісячного довічного утримання грошового утримання, а саме збільшує його з 56% від суддівської винагороди до 68%.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині визнання протиправними дій ГУ ПФ в Івано-Франківській області щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання: 
- періоду виконання обов`язків та обіймання посади заступника начальника - начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів Управління юстиції в Івано-Франківській області (у подальшому - Івано-Франківське обласне управління юстиції) - 2 роки 11 місяців 28 днів;
- стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки.
Отже, з дня виникнення у позивачки права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, тобто з 06.05.2025 у відповідача виникає обов`язок здійснити його розрахунок та виплату виходячи із суддівського стажу 29 років 3 місяці. 
Поряд з цим колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача зарахувати позивачці до стажу роботи судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утриманні судді, інший спірний період роботи на посадах в облвиконкомі та в обласному управлінні юстиції з 29.04.1986 до 03.02.1999.
Перш за все колегія суддів враховує, що відповідно до частин першої та четвертої статті 55 Закону № 1798-VIII саме ВРП уповноважена вирішувати питання про звільнення судді з посади з передбаченої пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції України підстави (у зв`язку з поданням заяви про відставку) та ухвалювати за наслідками такого розгляду вмотивоване рішення
Частини перша, третя статті 116 Закону № 1402-VIІІ встановлюють, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Така заява подається суддею до ВРП, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади. 
Згідно з пунктом 16.3 глави 16 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17, при вирішенні питання про звільнення судді з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку стаж роботи на посаді судді обраховується з дати призначення (обрання) судді на посаду по дату ухвалення Радою відповідного рішення або по дату припинення повноважень судді у зв`язку з досягненням суддею шістдесяти п`яти років. 

Отже, системний аналіз наведених норм вказує на те, що ВРП, ухвалюючи рішення щодо заяви судді про відставку, має встановити наявність чи відсутність у цього судді передбаченого статтею 137 Закону № 1402-VIІІ стажу роботи, що дає право бути звільненим за пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції України.
Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2025 у справі № 990/139/25, підтвердивши тим самим, що оскарження рішення ВРП про звільнення судді у відставку в частині незарахування окремих періодів до стажу роботи на посаді судді є належним та ефективним способом захисту прав та інтересів особи, щодо якої таке рішення прийнято, зокрема й у питанні відновлення права на отримання належного розміру щомісячного довічного утримання судді у відставці.
Аналогічної позиції дотримується Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, про що свідчить практика розгляду ним відповідних категорій публічно-правових спорів в порядку, передбаченому статтею 266 КАС України. Наприклад, рішення від 28.05.2025 у справі № 990/139/25, від 12.12.2025 у справі № 990/365/25 та інші. 
Судом встановлено, що ВРП рішенням від 01.05.2025 № 909/0/15-25 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку" звільнила позивачку з посади судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням нею заяви про відставку. 
Водночас, як можна побачити зі змісту цього рішення, ВРП досліджувала питання щодо періодів, які можуть бути зараховані ОСОБА_1 до суддівського стажу, та констатувала, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, становить 29 років 2 місяці 27 днів.
Зокрема, за результатами вивчення доданих до заяви документів щодо визначення відповідного стажу для звільнення судді ОСОБА_1 у відставку, а саме: паспорта громадянина України; актів про призначення, обрання судді; трудової книжки; диплома та інших матеріалів, ВРП установила, що до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку, підлягають зарахуванню:
стаж роботи на посаді судді - 23 роки 2 місяці 29 днів;
період виконання обов`язків та обіймання посади заступника начальника – начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів Управління юстиції в Івано-Франківській області (у подальшому - Івано-Франківське обласне управління юстиції) - 2 роки 11 місяців 28 днів;
стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки.
При цьому ВРП аналізувала інші періоди трудової діяльності ОСОБА_1 до призначення на посаду судді, а саме з 29.04.1986 у відділі юстиції Івано-Франківського облвиконкому (із 04.10.1988 реорганізований в Управління юстиції Івано-Франківського облвиконкому) на посадах: консультанта (до 31.12.1992); провідного консультанта по кодифікації (з 01.01.1993 до 31.03.1996); головного консультанта по кодифікації (з 01.04.1996 до 03.02.1999), але дійшла висновку, що лише період з 04.02.1999 до 02.02.2002 може бути віднесений до роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, а тому має бути зарахований до стажу на посаді судді, що дає право на відставку.
Відомостей щодо оскарження вказаного рішення ВРП у встановленому порядку, зокрема в частині незарахованого стажу, матеріали справи не містять.
Отже, чинним на сьогодні рішенням уповноваженого на те відповідно до закону суб`єкта, яким є ВРП, вже встановлено відсутність достатніх підстав для включення до стажу роботи судді, який дає ОСОБА_1 право відставку та отримання щомісячного довічного грошового утриманні судді, періоду роботи на посадах в облвиконкомі та в обласному управлінні юстиції з 29.04.1986 до 03.02.1999.
У позовній заяві позивачка фактично заперечує правомірність цього рішення, посилаючись на те, що ВРП безпідставно не зарахувала їй до суддівського стажу весь період після здобуття вищої юридичної освіти до часу призначення на посаду судді, тобто з 29.04.1986 до 01.02.2002.
Втім, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акт чи окремих його положень.
Особливості оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП встановлені статтею 266 КАС України, а в силу приписів ч. 4 ст. 22 КАС України відповідні справи підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції.
Таким чином, закон визначає порядок та спосіб захисту порушених прав особи у відносинах з ВРП, зокрема у разі незгоди з висновками щодо обрахування стажу роботи, що дає право на відставку, якого позивачка не дотрималася.
Разом з тим колегія суддів враховує, що спір у цій справі виник між ОСОБА_1 та ГУ ПФ в Івано-Франківській області у зв`язку з відмовою останнього здійснити позивачці перерахунок призначеного щомісячного довічного грошового утримання, а підставою для цього стала відмова відповідача зарахувати позивачці до стажу судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання будь-який інший стаж, окрім стажу на роботі судді. 
Тобто правильне вирішенні публічно-правового спору між сторонами є неможливим без надання оцінки судом правомірності відмови відповідача у зарахуванні позивачці в тому числі спірного періоду з 29.04.1986 до 03.02.1999, зокрема й з огляду на те, що зміна (збільшення) стажу роботи на посаді судді є підставою для перерахунку щомісячного грошового утримання позивачки, оскільки безпосередньо впливає на визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Крім того, сам відповідач у поданій апеляційній скарзі заперечує можливість зарахування позивачці вказаного періоду не через наявність рішення ВРП, яким цей період не було зараховано, а з посиланням на те, що посади, які обіймала позивачка в цей період, не охоплюються переліком посад, визначеним абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII.
Таким чином, надаючи оцінку доводам і аргументам сторін в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.
Позивачка ОСОБА_1 вважає, що до стажу її роботи на посаді судді, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання не зарахований, має бути зарахований не лише період виконання обов`язків та обіймання посади заступника начальника - начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів Управління юстиції в Івано-Франківській області (у подальшому - Івано-Франківське обласне управління юстиції) з 04.02.1999 до 01.02.2002, тобто 2 роки 11 місяців 28 днів, а весь період роботи з часу здобуття вищої освіти до часу призначення на посаду судді, що становить 15 років 9 місяців 4 дні.
З цим погодився суд першої інстанції, який задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та визнав можливим зарахувати позивачці до стажу роботи на посаді судді усі періоди роботи у Відділі юстиції Івано-Франківського облвиконкому, Управлінні юстиції Івано-Франківського облвиконкому, Управлінні юстиції в Івано-Франківській області, Івано-Франківському обласному управлінні юстиції з 29.04.1986 до 01.02.2002.
Проте колегія суддів вважає цей висновок хибним і таким, що не підтверджується наявними у справі матеріалами. 
Вище вже зазначалося, що норма абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ встановлює розширене розуміння категорій посад, час роботи на яких підлягає зарахуванню до суддівського стажу, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання.
За змістом вказаної норми законодавець прямо передбачив, що крім роботи на посадах суддів, арбітрів та державних арбітрів, до відповідного стажу зараховується також період роботи на посадах, що були безпосередньо пов`язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів. Це стосується, серед іншого, і посад у структурі Міністерства юстиції України та його територіальних підрозділів на місцях, у тому числі обласних управлінь юстиції, за умови, що характер обов`язків, покладених на таких посадових осіб, передбачав функціональний зв`язок із діяльністю, що стосувалася контролю за належним функціонуванням судів.
На цьому також наголосив Верховний Суд, який у рішення від 12.12.2025 в справі № 990/365/25 зауважив, що за правилами частини четвертої статті 43 Закону України "Про статус суддів" до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, зараховується час роботи не на всіх посадах Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, а лише на тих посадах, які безпосередньо пов`язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів (п. 53).
Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_1 та рішення ВРП від 01.05.2025 № 909/0/15-25, у спірний період позивачка працювала на посадах консультанта по кодифікації та систематизації нормативних актів і судової практики, провідного консультанта по кодифікації та головного консультанта по кодифікації.
Колегія суддів враховує, що кодифікація нормативних актів та судової практики - це вид систематизації, який полягає у змістовному опрацюванні, узгодженні та об`єднанні норм законодавства і судових правових позицій у єдиний логічно завершений акт (збірник, регламент тощо). Систематизацією нормативних актів і судової практики є діяльність із впорядкування та класифікації правового матеріалу (за предметом, хронологією або алфавітом) з метою його оперативного пошуку, вивчення та правильного застосування. Основними формами систематизації є інкорпорація (зовнішнє об`єднання актів у збірники без зміни їх змісту), консолідація (об`єднання декількох актів в один новий) та облік (ведення реєстрів та карток).
Тобто процеси кодифікації та систематизації спрямовані на роботу з інформацією та текстами документів, тоді як керівництво та контроль за діяльністю судів спрямовані на роботу з кадрами, фінансами та організаційними процесами. Це два принципово різних напрямки діяльності в системі юстиції.
На думку колегії суддів, посади "консультант по кодифікації та систематизації нормативних актів і судової практики" чітко визначають межі повноважень працівника. Функціональні обов`язки за цими посадами мають виключно інформаційно-аналітичний та технічний характер. Кодифікація та систематизація законодавства є процесом впорядкування нормативного матеріалу, що не тотожно процесу управління чи контролю.
У свою чергу, керівництво та контроль за діяльністю судів (у розумінні законодавства, що діяло на той час) передбачали повноваження щодо організаційного, фінансового забезпечення судів або перевірки їхньої діяльності. Робота з нормативною базою (кодифікація) є допоміжною функцією, яка забезпечує діяльність самого органу юстиції, а не здійснює зовнішній управлінський вплив на судову систему.
Колегія суддів наголошує, що для зарахування стажу роботи в органах юстиції до спеціального суддівського стажу визначальним є не сам факт перебування на посаді, а конкретний характер виконуваної роботи (спрямованість на керівництво та контроль за діяльністю судів).
Спеціальна норма (абзац два частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ) пов`язує право на зарахування стажу з конкретним напрямком діяльності ("керівництво та контроль"), тому робота в підрозділах кодифікації, які займалися суто методологічною роботою, не підпадає під дію цієї норми.
Таким чином, оскільки з назви посад, які позивачка займала у спірний період, неможливо однозначно встановити, що обов`язки за цими посадами передбачали реалізацію владно-розпорядчих або контролюючих функцій щодо судів, цей період не може бути включений до спеціального стажу роботи на посаді судді.
Аналізуючи розподіл обов`язків учасників судового процесу щодо доказування, визначений частиною першою статті 77 КАС України, колегія суддів зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Це правило закріплює загальний принцип змагальності, згідно з яким суд не може засновувати своє рішення на припущеннях або твердженнях однієї зі сторін, що не підкріплені відповідною доказовою базою.
Застосовуючи зазначений процесуальний принцип до обставин цієї справи, колегія суддів враховує, що оскільки право на зарахування стажу роботи в органах юстиції до суддівського стажу виникає лише за умови виконання функцій "керівництва та контролю за діяльністю судів", саме цей фактичний зв`язок і є предметом доказування.
Відтак, стверджуючи, що робота на посадах консультанта, провідного та головного консультанта з кодифікації та систематизації дає право на таке зарахування, позивачка, у силу вимог частини першої статті 77 КАС України, зобов`язана надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які б підтверджували виконання відповідних контрольних повноважень.
Поряд з цим назви займаних посад вказують лише на суто методологічну та інформаційно-правову роботу (кодифікація), а будь-які належні первинні документи (посадові інструкції, витяги з наказів про розподіл обов`язків, акти перевірок) на підтвердження характеру роботи та виконання контрольних функцій у матеріалах справи відсутні.
Колегія суддів вважає, що за відсутності посадових інструкцій за посадами консультанта, провідного та головного консультантів з кодифікації неможливо достеменно встановити, які саме завдання виконувала особа. Припущення про те, що робота в управлінні юстиції автоматично означала "контроль за судами" є юридично необґрунтованим.
Щодо тверджень позивачки про те, що вона здійснювала керівництво та контроль за судами на підставі завдань, визначених у Положення про Головне управління юстиції Міністерства юстиції України, то такі, на думку суду, є юридично неспроможним виходячи з наступного.
Положення про Головне управління юстиції визначає загальну правосуб`єктність, завдання та повноваження усього органу в цілому як суб`єкта владних повноважень. Проте це не означає, що кожен працівник цього органу автоматично наділяється усім спектром цих повноважень.
Сам по собі факт роботи в органі, який має функцію контролю за судами, не є тотожним безпосередньому здійсненню такого контролю. Позивачка обіймала посади в підрозділі кодифікації, який є лише одним із багатьох структурних підрозділів управління. Відповідно, її компетенція обмежувалася виключно завданнями цього підрозділу, а не загальними завданнями всього Управління юстиції.
Реалізація функцій "керівництва та контролю за діяльністю судів" в управліннях юстиції (у відповідний період), як правило, покладалася на спеціалізовані відділи (наприклад, відділи організаційного забезпечення роботи судів). Робота ж консультанта з кодифікації за визначенням стосується іншого напрямку діяльності - правової роботи та систематизації законодавства.
Колегія суддів зауважує, що наділення конкретного державного службовця повноваженнями щодо контролю за судами має бути зафіксоване в його посадовій інструкції або підтверджуватися наказами про залучення до конкретних перевірок. Посилання на загальні функції установи, за відсутності доказів делегування цих функцій конкретно позивачці, є лише припущенням, яке не має юридичної сили.
Отже, перелік завдань Управління юстиції, наведений у позові, характеризує діяльність органу, а не особистий професійний досвід позивачки на посаді консультанта з кодифікації, що робить цей аргумент безпідставним.
Щодо наданих позивачкою характеристик, то колегія суддів враховує таке.
Характеристика за своєю правовою природою є документом, що містить суб`єктивну оцінку особистих та ділових якостей працівника, зроблену його керівником. Вона не є тим документом, який визначає обсяг повноважень чи компетенцію на посаді, адже посадові обов`язки визначаються виключно штатно-посадовою документацією (посадовою інструкцією). 
Характеристика не може розширювати або змінювати функціонал посади "консультанта з кодифікації", визначений законом. Якщо за своєю специфікою напрямок кодифікації не передбачає контролю за судами, то згадка про це в характеристиці є лише формулюванням, що не підтверджене первинними документами, воно не може доводити реального здійснення відповідних функцій.
Крім того, колегія судів звертає увагу на очевидну логічну неузгодженість між посадовим призначенням консультанта з кодифікації (робота з текстами актів) та функцією контролю (адміністративно-розпорядча діяльність). Характеристика не може усунути цю невідповідність за відсутності документів, що підтверджують зміну профілю роботи працівника.
Таким чином, характеристика, як "документ про особу", не може доводити виконання функцій із здійснення контролю за діяльністю судів, оскільки цей факт повинен підтверджуватися "документами про посаду".
Щодо листа Міністерства юстиції України від 25.03.1996 за № 17-102, то такий має виключно інформаційний та рекомендаційний характер, не є нормативно-правовим актом та не містить нових правових норм. 
Відповідне роз`яснення не змінює того факту, що облік законодавства не є діяльністю з безпосереднього керівництва чи контролю за судами, як того вимагає профільне законодавство. 
До того ж , у зазначеному листі йдеться про безпосередню пов`язаність посад, зокрема консультанта з питань обліку актів законодавства, з діяльністю судів, тоді як за висновками Верховного Суду визначальним для зарахування стажу є те, що функціональні обов`язки за посадою передбачали здійснення безпосередньо керівництво та контроль за діяльністю судів.
Будь-яка діяльність з обліку, кодифікації чи систематизації нормативних актів, хоч і здійснюється "у сфері юстиції", за своєю суттю не є управлінською або контрольною щодо судових установ. Таким чином, зазначені роз`яснення не можуть підміняти чітко встановлений законодавцем критерій (контроль) на оціночне поняття (пов`язаність), що робить посилання на цей лист безпідставним.
Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 800/287/17 (П/9901/162/18) наявність трудового стажу на посаді судді в подібних випадках необхідно встановлювати на підставі доказів про наявність повноважень безпосередньо здійснювати контроль за діяльністю суддів або керівництво судами.
Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів наділення позивачки повноваженнями щодо безпосереднього керівництва чи контролю за діяльністю судів, а посадові інструкції чи іншій належні документи відсутні, правові підстави для зарахування спірного періоду до стажу, що дає право на відставку судді, відсутні.
Колегія суддів вважає помилковими та формальним (зробленими без належної оцінки наданих доказів та наведення необхідного мотивування) висновок суду першої інстанції про те, що усі посади, які обіймала позивачка в органах юстиції з 29.04.1986 до 01.02.2002, передбачали безпосереднє забезпечення організаційного функціонування судів на регіональному рівні, що за своїм змістом відповідає критеріям, встановленим абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ.
З огляду на викладене та беручи до уваги рішення ВРП від 01.05.2025 № 909/0/15-25 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку", суд апеляційної інстанції переконаний, що до стажу роботи позивачки на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утриманні судді, не може бути зарахований період її роботи на посадах в облвиконкомі та в обласному управлінні юстиції з 29.04.1986 до 03.02.1999.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В силу положень ст.ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність підстав для частково задоволення позову ОСОБА_1 , а саме визнання протиправними дій Головного управління ПФ в Івано-Франківській області щодо незарахування позивачці до стажу роботи, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання періоду виконання обов`язків та зайняття посади заступника начальника - начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів Управління юстиції в Івано-Франківській області (у подальшому - Івано-Франківське обласне управління юстиції) - 2 роки 11 місяців 28 днів, та стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки, та як наслідок зобов`язання відповідача зарахувати позивачці зазначений стаж і починаючи з 06.05.2025 здійснити їй перерахунок, нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання виходячи зі стажу роботи на посаді судді 29 років 3 місяці 3 дні, в розмірі 68% суддівської винагороди.
Водночас у задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.
При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними вимоги позивачки про перерахунок та виплату з 06.05.2025 довічного грошового утримання без обмеження граничним розміром.
У матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б свідчили про обмеження розміру призначеного позивачці довічного грошового утримання. Своєю чергою, позовна заява не містить обґрунтування позовних вимог цій частині із посиланням на докази, що підтверджують відповідні обставини. Відтак колегія суддів позбавлена можливості надавати об`єктивну оцінку цим вимогам з урахуванням позиції сторін. Разом з тим враховується, що в апеляційній скарзі відповідач заперечив щодо обмеження розміру довічного грошового утриманні, яке виплачується позивачці, зазначивши, що чинним законодавством не встановлено будь-яких обмежень щодо виплати довічного грошового утримання судді у відставці. Крім того, оскільки судовому захисту підлягають права особи, які були порушені у сфері публічно-правових відносин, а не ті, які ймовірно можуть бути порушені в майбутньому, позовні вимоги в цій частині також не можуть бути задоволені як передчасно заявлені. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За правилами ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно із частиною другою цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи висновки, викладені в мотивувальній частині цієї постанови, колегія суддів вважає, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про часткове задоволення позову.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн, тобто як за одну позовну вимогу немайнового характеру.
Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову і беручи до уваги, що неможливість визначення конкретної частки задоволених позовних вимог немайнового характеру, суд вважає, що на користь позивачки необхідно стягнути половину понесених нею витрат зі сплати судового збору, тобто 605,60 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення
У позовній заяві позивачка також просить суд, у разі задоволення позову, зобов1язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.
В контексті цього питання колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Тобто необхідність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення вирішується судом залежно від обставин кожної адміністративної справи та є його розсудом, а не обов`язком.
Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Принцип обов`язковості судового рішення також закріплений у статті 14 КАС України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За обставинами справи відповідач неправомірно відмовився зарахувати позивачці ОСОБА_1 окремі періоди до стажу роботи, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, хоча був зобов`язаний це зробити в силу вимог чинного законодавства, усталеної судової практики та з огляду на документи, що були подані разом із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання.
Внаслідок таких протиправних дій, починаючи з 06.05.2025 позивачка отримує щомісячне довічне грошове утримання у заниженому розмірі. 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, передбаченому частиною першою статті 382 КАС України, з покладенням на відповідача обов`язку у місячний строк подати до суду першої інстанції звіт про виконання цієї постанови у зобов`язальній частині.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, 315, 317, 322, 325, 328, 329, 382 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року у справі № 300/5800/25 скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання періоду виконання обов`язків та зайняття посади заступника начальника - начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів Управління юстиції в Івано-Франківській області (у подальшому - Івано-Франківське обласне управління юстиції) - 2 роки 11 місяців 28 днів, та стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утриманні судді у відставці період виконання обов`язків за посадою заступника начальника - начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів та період зайняття посади заступника начальника - начальника відділу організаційного забезпечення діяльності судів в Управління юстиції в Івано-Франківській області (у подальшому - Івано-Франківське обласне управління юстиції) - 2 роки 11 місяців 28 днів, та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки, що загалом становить 5 років 11 місяців 28 днів.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 06 травня 2025 року здійснити ОСОБА_1 перерахунок, нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання виходячи зі стажу роботи на посаді судді 29 років 3 місяці 3 дні, у розмірі 68% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088, місцезнаходження юридичної особи: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018).
Встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом покладення на Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області обов`язку протягом одного місяця подати до Івано-Франківського окружного адміністративного суду звіт про виконання цієї постанови у зобов`язальній частині.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач	 	П. І. Сало 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. Б. Заверуха  	
Повне судове рішення складено 11.05.26