Справа № 638/10527/25
Провадження № 2/638/1585/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого Невеніцина Є.В.,
за участю секретаря Лєбєдєвої А. О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом та просить позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свої вимоги обгрунтовує тим, що у період шлюбу народився син, батьком якого є відповідач. Іссах ОСОБА_4 самоусунувся від виховання сина майже з дати його народження, уникає контактів із дитиною, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток ОСОБА_3 . З моменту виповнення дитині 9 місяців, батько зовсім зник з життя сина та більше не виявляв бажання побачитись з ним, навіть не виходить на зв`язок. Тобто фактично дитина навіть і не знає свого батька. Батько не бере участі в матеріальному житті дитини, не забезпечує її нормальний розвиток. Син весь час проживає разом з позивачем, яка його самостійно утримує та забезпечує всім необхідним, відповідач не знає та не виявляє навіть інтересу до того, чим син цікавиться. Зазначені факти можна розцінювати як ухилення батька від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїх обов`язків, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. У зв`язку із тим, що батько ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, для забезпечення найважливіших інтересів дитини є необхідність у позбавленні його батьківських прав.
Ухвалою суду від 25.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою від 02.02.2026 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся вчасно та належним чином, відзиву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило, до суду повернувся конверт з поштовим повідомленням «адресат відсутній за вказаною адресою», відзиву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило. Пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України визначено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Враховуючи викладене, оскільки відповідач повідомлений про час та місце слухання справи своєчасно та належним чином, представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов, у зв`язку з неможливістю забезпечення явки, відмовився від допиту свідка ОСОБА_5 . 
Представник третьої особи надала письмові пояснення, в яких зазначає, що у ході вивчення обставин справи було з`ясовано, що мати ОСОБА_6 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 перебуває в Республіці Німеччина, де створила родину, з новим чоловіком виховують спільну дитину, ОСОБА_6 наразі не планує приїжджати до України на постійне місце проживання, зв`язку з батьком дитини, громадянином Республіки Гана, ОСОБА_3 немає. Оскільки дитина та її батьки не перебувають на території м. Кременчука Полтавської області, орган опіки та піклування не має підстав приймати рішення та надавати суду письмовий висновок про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який фактично проживає за межами України. Надала заяву про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей, у прийнятті рішення покладалася на розсуд суду.
Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.
У зв`язку з реєстрацією шлюбу позивач змінила прізвище з « ОСОБА_7 » (на момент подання позовної заяви) на « ОСОБА_8 », нове прізвище підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 від 08.09.2025, згідно якого персональні дані позивача – ОСОБА_2 .
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є позивач та відповідач. Згідно копії заочного рішення суду від 24.11.2023, яке набрало законної сили 26.12.2023, шлюб між сторонами розірвано.
Матеріалами справи встановлено, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю в Республіці Німеччина.
Під час судового розгляду також були допитані свідки, які пояснили наступне. 
У судовому засіданні 25.03.2026 допитана свідок ОСОБА_9 повідомила, що 12 років вони дружать з позивачкою, разом навчалися, у 2019 році ОСОБА_10 познайомилася та почала зустрічатися з відповідачем, якого свідок бачила один раз у м. Харків. У 2020 році ОСОБА_10 завагітніла, вони уклали шлюб. В кінці 2020 року ОСОБА_10 повернулася у м. Кременчук, там у листопаді 2020 року народила дитину. Свідок спілкувалася з позивачем, бачила дитину, у кінці лютого 2022 року, коли почалася повномасштабна війна ОСОБА_10 разом з дитиною поїхали в Німеччину. Бачила позивача, коли та приїжджала в ОСОБА_11 з дитиною, спілкувалися по телефону, в останнє бачилися з ОСОБА_10 і дитиною влітку 2025 року. За весь час свідок не чула, щоб батько дитини навідувався до Німеччини, дитиною не цікавився, грошей не надає, з дитиною з початку війни він не бачився, дитина зараз вже і не впізнала б батька. 
На запитання представника позивача свідок уточнила, що у ОСОБА_11 ОСОБА_10 повернулася сама, жила з дитиною, свідок бачила їх раз на тиждень. З 2022 року ОСОБА_12 не приїжджав до дитини, востаннє бачила його приблизно у 2021 році з ОСОБА_10 , чи приїжджав ОСОБА_12 , окрім того разу, у ОСОБА_11 свідку невідомо.
На запитання суду свідок зазначила, що їй невідомо, чому ОСОБА_12 не поїхав з ОСОБА_10 і дитиною до Німеччини, хоча він не був громадянином України, та міг виїхати за кордон в умовах воєнного стану, відносини між ними вже були прохолодні, позивач у спілкуванні батька з дитиною не перешкоджала, місцезнаходження дитини позивач не приховувала.
У тому ж судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомила суду, що дружить з позивачем з дитинства, у 2019 році ОСОБА_10 була в м. Харків, там познайомилась з ОСОБА_12 , одружилися, у 2020 році позивачка завагітніла, але стосунки між ними погіршилися. У 2020 році ОСОБА_10 приїхала у м. Кременчук, народила дитину. Свідок постійно спілкувалася з ОСОБА_10 та дитиною, у 2022 році після початку повномасштабного вторгнення позивач виїхала до Німеччини разом з дитиною, свідок відвідувала їх там, допомагала з дитиною, відповідача там не було, з ОСОБА_10 вони перестали спілкуватися, ОСОБА_12 фінансову допомогу не надавав та дитиною не цікавився.
На запитання представника позивача пояснила, що бачила ОСОБА_10 у ОСОБА_11 декілька разів на тиждень, спілкувалися, допомагала з дитиною, один раз після народження дитини бачила ОСОБА_12 в Кременчуці. Свідку невідомо, щоб він ще приїжджав у ОСОБА_11 , ОСОБА_10 скаржилась, що він не опікується дитиною.
На запитання суду свідок пояснила, що ОСОБА_12 не хоче спілкуватися з дитиною, йому була відома адреса їх проживання у Кременчуці, номер телефону ОСОБА_10 у нього був. Позивач не створювала перешкод у спілкуванні батька з дитиною, свідку невідомо чи шукав ОСОБА_12 дитину та чи намагався зустрітися з ними в Німеччині, наразі дитина не знає хто її батько і не цікавиться цим.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що в питаннях захисту і безпеки дитини національні органи влади повинні вживати всіх заходів, спрямованих на забезпечення їх «найкращих інтересів», які складаються з двох аспектів: по-перше, в найкращих інтересах дитини необхідно зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним.
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, будь-які спори між батьками, у які залучена дитина і які вирішуються органом опіки та піклування або судом, завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку і суперечать принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.
При цьому суд вважає, що найвищі інтереси дитини є пріоритетними як для суду, так і для батьків, оскільки дитина в силу свого віку не може самостійно захищати свої інтереси та вказаний обов`язок покладається не лише на батьків, а й на державу також.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. 
Статтями 11,12,14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.
Згідно частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3).
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.
За частиною 1 статті 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. 
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
На підставі наданих позивачем доказів, які відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, встановлено, що відповідач ухиляється від виховання дитини та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Фактичні обставини справи свідчать, що вже тривалий час відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, не турбується про нього, не бере участі у матеріальному забезпеченні, не виявляє інтересу до дитини, його здоров`я, розвитку, не створює жодних умов для спілкування з сином, що є умисним ухиленням від виконання ним батьківських обов`язків.
Зазначені фактори є свідченням винної поведінки відповідача та умисного ухилення ним від виховання дитини у такій мірі, що це дає достатні підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.
Зважаючи на викладене, конкретні обставини справи, досліджені докази, пояснення органу опіки та піклування, показання свідків, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 150, 155, 164-165 СК України, ст. 10, 12, 13, 76, 81, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 (зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: Служба у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (Полтавська область, м. Кременчук, вул. Приходька Івана, 90) про позбавлення батьківських прав – задовольнити.
Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця Республіки Гана, батьківських прав відносно сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана позивачем до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий Є.В. Невеніцин