ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/6874/25      Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/818/1038/26    Суддя-доповідач: ОСОБА_2 
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого – судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , 
за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
представника потерпілих - ОСОБА_7 ,
потерпілих - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
ОСОБА_9 
захисника - ОСОБА_10 ,
обвинуваченої - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілих – адвоката ОСОБА_7 на вирок Слобідського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2026 року стосовно ОСОБА_11 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком
ОСОБА_11 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Харкова, громадянка України, з базовою вищою освітою, неодружену, офіційно не працевлаштовану, раніше не судиму, яка зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,-
визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 2 роки, якщо вона протягом випробувального строку не вчинить нового злочину та виконає обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання.
Запобіжний захід ОСОБА_11 до набрання вироком законної сили не обирався.
Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Як встановив суд, 24 березня 2025 року близько 11-00 години ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai Accent», д.н. НОМЕР_1 , рухалась по проспекту Аерокосмічному в місті Харкові зі сторони проспекту Льва Ландау в напрямку вулиці Південнопроектної.
Під час виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_12 , який вийшов на проїжджу частину проспекту Аерокосмічного поблизу будинку № 199 в місті Харкові, з право на ліво відносно напрямку руху автомобілю «Hyundai Accent», д.н. НОМЕР_1 , водій ОСОБА_11 , діючи необережно, не вжила заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, а продовжила рух, чим порушила вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний був виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустила наїзд на пішохода ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В результаті дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно з висновком судово-медичної експертизи причиною смерті ОСОБА_12 явилась важка тупа сукупна травма із ушкодженням внутрішніх органів та переломом кісток скелету, яка ускладнилася травматичним шоком та гострою легенево-серцевою недостатністю. Наявний причинний зв`язок між отриманим комплексом ушкоджень, що встановлений у ОСОБА_12 внаслідок дорожньо-транспортної події 24 березня 2025 року, та настанням його смерті. При дослідженні крові ОСОБА_12 виявлений етиловий спирт у кількості 1,3%о.
Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи у даній дорожній обстановці водій автомобілю «Hyundai Accent», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_11 грубо порушила вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору, перебувають в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події.
Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_11 виразилися в тому, що вона, керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai Accent», р.н. НОМЕР_2 , діючи необережно, під час виникнення для неї небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_12 , який вийшов на проїжджу частину проспекту Аерокосмічного в районі будинку № 199, з право на ліво, не вжила заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, а продовжила рух, в зв`язку з чим допустила наїзд на пішохода, чим порушила вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що призвело до спричинення смерті потерпілому ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Своїми діями ОСОБА_11 вчинила кримінальне правопорушення, передбачений ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі представник потерпілих – адвокат ОСОБА_7 просить вирок Слобідського районного суду м.Харкова від 09 лютого 2026 року стосовно ОСОБА_11 в частині призначення покарання та звільнення обвинуваченої від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
В обґрунтування доводів зазначено, що судом першої інстанції було недостатньо враховано підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченою тяжкого злочину, конкретні обставини його вчинення, характер допущених обвинуваченою порушень ПДР, яка у світлий час доби, керуючи технічно справним транспортним засобом, рухаючись по проїжджій частині населеного пункту, значно перевищила максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах, та допустила наїзд на пішохода. Крім того, судом не враховано і невідворотність наслідків вчиненого злочину, а саме настання смерті потерпілого. Звертають увагу на те, що поза межами судового засідання обвинувачена ігнорувала потерпілих, не цікавилась їх емоційним станом, що вказує на формальність щирого каяття, обвинувачена частково відшкодувала моральну шкоду тільки під час винесення вироку у сумі 20000 гривень, а до цього часу вона тривалий час не вчиняла будь-яких інших дій, направлених на надання матеріальної допомоги сім`ї або родичам загиблого. 

У судове засідання Харківського апеляційного суду від 13 травня 2026 року прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 не з`явилася, у зв`язку із технічною неможливістю приймати участь у режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку «ВКЗ» з використанням власних технічних засобів, приймала участь у судовому засіданні шляхом телефонного зв`язку, проти чого не заперечували учасники кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду:
- представник потерпілих – адвокат  ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення обвинуваченій покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Зазначав, що обвинувачена вчинила тяжке кримінальне правопорушення, не цікавилась емоційним станом потерпілих, а щире каяття носить лише формальний характер;
- потерпіла ОСОБА_9 підтримала апеляційну скаргу її представника та просила задовольнити. Зазначила, що кошти від обвинуваченої прийшли на рахунок її брата;
- потерпіла ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу свого представника та просила задовольнити. Зазначала, що вони звертались за допомогою до обвинуваченої, коли потерпілий попав до лікарні, але вона відмовилась, пояснюючи, що вони будуть розбиратися у суді. Тільки коли помер її чоловік, мати обвинуваченої передзвонила та перерахувала 20000 гривень;
- потерпілий ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу представника та просив її задовольнити. Зазначив, що загальна сума, яку вони отримали від обвинуваченої складає 400000 гривень;
- захисник обвинуваченої – адвокат ОСОБА_10 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги представника потерпілих, та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін. Звертав увагу на те, що потерпілим було перераховано 20000 гривень на 5-й день після ДТП та у подальшому ще 20000 гривень. Крім того, ОСОБА_11 є студенткою, старостою групи, позитивно характеризується, вину визнала у повному обсязі, після закінчення університету буде працювати та виплачувати потерпілим шкоду;
- обвинувачена ОСОБА_11 просила вирок суду залишити без змін, просила вибачення у потерпілих, зазначила, що після ДТП одразу викликала працівників поліції, вину визнавала, надавала покази, домашній арешт не порушувала, навчається, та просила не позбавляти її волі;
- прокурор у кримінальному провадженні вважала вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просила залишити його без змін. Звертала увагу на те, що ОСОБА_11 хоча і порушила п.12.3 Правил дорожнього руху, але потерпілий ОСОБА_12 також порушив Правила дорожнього руху, оскільки переходив дорогу в невстановленому місці.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши учасників кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегією суддів, на підставі ч.2 ст. 394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряються.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_11 колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів апеляційної скарги представника потерпілих, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. 
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Призначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_11 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відомості про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, є студенткою 1 курсу Навчально-наукового інституту будівництва та цивільної інженерії Харківського національного університету міського господарства імені О.М. Бекетова денної форми здобуття освіти, за місцем навчання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, неодружена, офіційно не працевлаштована.
Обставинами, що пом`якшує покарання  ОСОБА_11 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданого збитку.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Крім того, судом першої інстанції враховано те, що на момент події в крові потерпілого ОСОБА_12 виявлений етиловий спирт у кількості 1,3% проміле, а також порушення ним Правил дорожнього руху України, оскільки останній перебував на проїжджій частині дороги поза межами пішохідного переходу.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_11 основного покарання у виді позбавлення волі.
Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції її від суспільства.
Такий підхід при призначенні покарання, з урахуванням насамперед фактичних обставин справи, колегія суддів находить таким, що не відповідає вимогам процесуального закону і тим критеріям які наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вбачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій враховані обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та часткове відшкодування потерпілим завданої шкоди, а також відомості про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, є студенткою 1 курсу Навчально-наукового інституту будівництва та цивільної інженерії Харківського національного університету міського господарства імені О.М. Бекетова денної форми здобуття освіти, за місцем навчання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, неодружена, офіційно не працевлаштована.
Разом з цим, судом першої інстанції не приділено належної уваги фактичним обставинам кримінального провадження, а саме те, що ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai Accent», р.н. НОМЕР_2 , діючи необережно, під час виникнення для неї небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_12 , який вийшов на проїжджу частину проспекту Аерокосмічного в районі будинку № 199, з право на ліво, не вжила заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, а продовжила рух, в зв`язку з чим допустила наїзд на пішохода, чим порушила вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що призвело до спричинення смерті потерпілому ОСОБА_12 .
Крім того, думка потерпілих, які в цьому кримінальному провадженні просили суд призначити ОСОБА_11 реальне покарання за ч.2 ст.286 КК України, хоча і не є визначальною, однак у сукупності з іншими обставинами справи безпідставно не була врахована судом під час призначення обвинуваченій покарання, з урахуванням того, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_11 потерпілий ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні.
Колегія суддів дійшла висновку, що зазначеним обставинам не було надано належної оцінки судом першої інстанції.
За таких обставин, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, невідворотних наслідків у виді смерті людини, враховуючи підвищену суспільну небезпеку скоєного, рішення суду першої інстанції про можливість застосування положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання з випробовуванням не ґрунтується на вимогах ст. 50, 65, 75 КК України та не відповідає принципам співмірності, справедливості, достатності та індивідуалізації покарання, а тому вирок суду в цій частині не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідно до положень статті 370 КПК України.
Згідно п.п.2, 4 ч.1 ст.420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції і ухвалення свого вироку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок в частині призначеного ОСОБА_11 покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.
Призначаючи ОСОБА_11 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, а також особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, є студенткою 1 курсу Навчально-наукового інституту будівництва та цивільної інженерії Харківського національного університету міського господарства імені О.М. Бекетова денної форми здобуття освіти, за місцем навчання характеризується позитивно, неодружена, офіційно не працевлаштована.
Обставинами, що пом`якшує покарання  ОСОБА_11 , відповідно до ст. 66 КК України, колегія суддів визнав щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданого збитку.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Крім того, колегія суддів враховує, що на момент події в крові потерпілого ОСОБА_12 виявлений етиловий спирт у кількості 1,3% проміле, а також порушення ним Правил дорожнього руху, оскільки останній перебував на проїжджій частині дороги поза межами пішохідного переходу.
З приводу доводів щодо наміру обвинуваченої в подальшому відшкодовувати потерпілим шкоду, то на думку колегії суддів, наслідки у виді смерті потерпілого є незворотними та не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі, а тому вказана обставина не є достатньою підставою для застосування до ОСОБА_11 положень ст. 75 КК України. Зазначене відповідає позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у справі № 290/669/18 від 16 жовтня 2019 року.
На думку колегії суддів, сукупність встановлених обставин, а саме, те що обвинувачена під час досудового розслідування та в суді першої інстанції свою вину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні визнала, щиро розкаялася у скоєному, активно сприяла розкриттю злочину, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду справи просила вибачення у потерпілих, частково відшкодувала заподіяну шкоду, має міцні соціальні зв`язки, є студенткою, та позитивно характеризується, то слід вказати, що вказані обставини є підставою для призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.
Таким чином, наявність встановленої сукупності обставин, дають підстави для призначення у даному випадку покарання, яке є мінімальним з передбаченого санкцією інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Підстав для застосування норм ст.ст. 69, 75 КК України, колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, апеляційна скарга представника потерпілого – адвоката ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а вирок районного суду скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням нового вироку.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Поряд з цим належить врахувати, що, відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку, суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілих – адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Вирок Слобідського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2026 року стосовно  ОСОБА_11  в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Строк відбуття покарання засудженій ОСОБА_11 рахувати з дня фактичного її затримання в порядку звернення вироку до виконання.
В решті вирок Слобідського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2026 року стосовно ОСОБА_11 залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий –

Судді: