Справа № 161/18617/25 
Провадження № 2/161/1653/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Антіпової Т.А., 
за участю секретаря судового засідання Семенової І.М., Остимчук О.М.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним правочинів,-
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить суд: визнати недійсним договір дарування салону краси, загальною площею 77,7 кв. м., розташованого за адресою, АДРЕСА_1 , від 12.02.2019 року, зареєстрований за номером 608, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Горбач Лесею Сергіївною; визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею 63,1 кв. м., розташованої за адресою, АДРЕСА_2 від 23.06.2017 року, зареєстрований за номером 684, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Пономаренко Оленою Олександрівною.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13 серпня 2016 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким, згідно п. 2.1. було передано у власність 300 000,00 доларів США, без сплати процентів за користування позиченими коштами.
Розділом 3 Договору передбачено, що позика передана у готівковій формі в іноземній валюті, долари США, в момент підписання Договору, на підтвердження чого було додатково написано відповідачем розписку, оригінал якої знаходиться у позивача.
Пунктом 4.1. Договору було визначено, що строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цього Договору і діє до моменту фактичного повернення позики. Строк давності на стягнення заборгованості за даною позикою, сторони визначили 10 років.
Пунктом 5.1 Договору сторони визначили, що позика повертається згідно наступного погодженого графіку:
до 30.01.2017 року – 100 000,00 доларів США;
до 30.01.2019 року – 100 000,00 доларів США;
до 30.01.2021 року – 100 000,00 доларів США.
Станом на день подання даного позову позичені кошти позивачеві повернуті не були, борг залишився за відповідачем у повному обсязі.
Пунктом 7.2. Договору визначено, що за прострочення повернення позики Позичальник сплачує штраф Позикодавцеві у розмірі 20% від протермінованої суми позики.
Отже, ОСОБА_4 не повернув кошти, які він отримав в борг у ОСОБА_3 , який, з метою захисту своїх порушених прав та інтересів, був змушений звернутися до суду.
17.12.20214 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області винесено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за позикою у загальному розмірі 367 616,44 доларів США та 10 921,39 грн. судового збору.
На момент надання коштів у борг, ОСОБА_3 було відомо про те, що ОСОБА_4 є власником низки об`єктів нерухомого майна, тому, отримавши виконавчі листи, розуміючи, що свої вимоги він може задовольнити лише за рахунок нерухомого майна ОСОБА_4 , яке можна реалізувати в рамках виконавчого провадження, 02.05.2025 року отримав довідку за № 452207788 по пошуку: фізична особа ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), з якої вбачається, що все майно ним було відчужено. У його власності залишилась лише квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
На момент надання грошових коштів в борг, ОСОБА_4 повідомив, що у нього є такі об`єкти:
2 об`єкти комерційного призначення та квартира, які, в разі чого, він зареєструє за позивачем, ОСОБА_3 .
Такими об`єктами виступали:
-Перукарня (літер А-9) пл. 74,8, яка розташована у 
АДРЕСА_4 ;
-Квартира загальною площею 63,1 кв.м., яка розташована у АДРЕСА_2 .
З цієї ж довідки вбачається, що у розділі «Відомості з державного реєстру речових прав», Актуальна інформація про об`єкт речових прав, відсутні відомості, що ОСОБА_4 є власником вищезазначених об`єктів нерухомого майна. 
Так, з метою визначення долі кожного з цього майна окремо було сформовано відповідні інформаційні довідки по кожному з об`єктів.
Згідно інформаційної довідки № 425819809 від 07.05.2025 року вбачається, що 23.06.2017 року шляхом укладення договору дарування з подальшим нотаріальним посвідченням, ОСОБА_4 відчужив належну йому квартиру, загальною площею 63,1 кв.м., яка розташована у АДРЕСА_2 , своїй рідній сестрі, ОСОБА_5 . 27.06.2017 року за нею було зареєстровано речове право на дану квартиру, і вона по сьогоднішній день є її власником.
Згідно інформаційної довідки № 425823609 від 07.05.2025 року вбачається, що 12.02.2019 року шляхом укладення договору дарування з подальшим нотаріальним посвідченням, ОСОБА_4 відчужив належний йому салон краси, загальною площею 77,7 кв.м., який розташований у АДРЕСА_1 , своїй рідній сестрі, ОСОБА_5 . 12.02.2019 року за нею було зареєстровано речове право на даний салон краси, і вона по сьогоднішній день є його власником. 
Вважає, що вищезазначені правочини, договори дарування, є недійсними, оскільки мають ознаки фіктивних (фраудаторних) правочинів, їх укладення було спрямоване на уникнення ОСОБА_4 своїх зобов`язань, які виникли на підставі договору позики від 13.08.2016 року. Так, на моменту кладення договору у червні 2017 року вже була прострочена заборгованість на суму 120 000,00 доларів США, а станом на лютий 2019 року – 240 000,00 доларів США. 
Отже, вважає такі діє ОСОБА_4 вчинені з єдиною метою – уникнення виконання боргових зобов`язань на користь ОСОБА_3 , оскільки укладені договори не носять реального характеру, а переслідують недобросовісну мету – уникнення можливості отримання виконання зобов`язань за рахунок наявного в боржника майна.
Отже, договори дарування, укладені між відповідачами, боржником ОСОБА_4 та його рідною сестрою, ОСОБА_5 , просив визнати недійсними. 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2025 року позовну заяву було залишено без руху (а.с.21). 
18 вересня 2025 року позивачем виконано вимоги ухвали суду та усунені недоліки заяви (а.с. 23-24).
Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.31).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2025 року витребувано у приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Горбач Лесі Сергіївни договір дарування салону краси (належним чином засвідчену копію) загальною площею 77,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 12.02.2019 року, зареєстрований за номером 608, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; витребувано у приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пономаренко Олени Олександрівни договір дарування квартири (належним чином засвідчену копію) загальною площею 63,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 23.06.2017 року зареєстрований за номером 684, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.47- 49).
18 грудня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач ОСОБА_5 вважає позовні вимоги необґрунтованими та не законними з підстав, викладених у відзиві. Зазначає про те, що спростовують доводи позивача і самі тексти договорів дарування квартири та перукарні, відповідно до яких, у кожному із них зазначається, що Дарувальник діяв при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки. Крім того, в п. 1.5 договорів вказується, що квартира та перукарня, які були предметами договорів нікому не продані та не подаровані, не відчужені іншим способом, під забороною чи заставою не перебувають. не обтяжені іншими способами, а також внаслідок дарування не порушуються права та законні інтереси третіх осіб. Згідно тих же договорів, сторони стверджували, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення таких договорів відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним та усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. Керуючись даними пунктами договорів дарування, відповідач ОСОБА_5 добросовісно розраховувала на таку ж поведінку ОСОБА_4 , не могла передбачити чи іншим способом дізнатись про наявність договору позики, укладеного із ОСОБА_3 . На продовження своєї легітимної поведінки ОСОБА_5 справно та своєчасно оплачувала комунальні послуги, здійснювала утримання нерухомого майна в належному стані. Окрім цього, посилається на те, що на момент укладення наведених правочинів у ОСОБА_4 існували інші об`єкти нерухомості, транспортні засоби. Тобто, після укладення вказаних договорів дарування ОСОБА_4 не втратив платоспроможність, оскільки сума стягнення покривалась іншими об`єктами нерухомості, які були значно дорожчими, ніж суми заборгованості по договору позики. Отже, вважає твердження позивача про те, що договори дарування вчинялись на шкоду інтересам кредитора, є голослівними. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.53-56).
22 грудня 2025 року на адресу суду від приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Пономаренко О.О. надійшли витребувані судом документи (а.с.69).
30 січня 2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до змісту якої вважає безпідставними доводи відповідача та просить врахувати те, що спроби відповідача поставити під сумнів рішення суду в іншій справі, договір позики, розписку, фінансову можливість надати в борг позивачем, ОСОБА_3 , є неприпустимими, оскільки рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили, має преюдиційне значення (а.с.123-125).
Протокольною ухвалою суду від 24.02.2026 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 – адвоката Шевчука В.В. про витребування у позивача його податкових річних декларацій по податку із прибутку за 2015, 2016 роки, оскільки дані докази не стосуються предмету розгляду даної цивільної справи (а.с.140).
Окрім цього, в підготовчому засіданні представником відповідача, ОСОБА_5 , адвокатом Шевчуком В.В. подано клопотання про витребування у позивача оригіналу договору позики від 13 січня 2016 року та оригінал розписки про отримання ОСОБА_4 коштів у борг від ОСОБА_3 ; клопотання про огляд матеріалів цивільної справи № 161/10417/24 (а.с. 138).
Протокольною ухвалою суду від 24.02.2026 року судом відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача, ОСОБА_5 , адвоката Шевчука В.В. про витребування у позивача оригіналу договору позики від 13 січня 2016 року та оригінал розписки про отримання ОСОБА_4 коштів у борг від ОСОБА_3 ; відмовлено в задоволенні клопотання про огляд матеріалів цивільної справи № 161/10417/24, з посиланням на те, що дані докази не стосуються предмету даної цивільної справи (а.с. 140). 
Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним правочинів, до судового розгляду по суті (а.с. 142-143).
В судовому засіданні 31 березня 2026 року представник відповідача, ОСОБА_5 ,– адвокат Шевчук В.В., подав письмове клопотання про зупинення провадження у справі, в обґрунтування якого зазначив про те, що позивач в позовній заяві посилається на наявність розписки про отримання коштів та договору позики. Також з матеріалів справи вбачається про наявність цивільної справи № 161/10417/24 про стягнення боргу за вищевказаними документами. Посилається на те, що ухвалою Волинського апеляційного суду від 25 березня 2026 року відкрито провадження за апеляційною скаргою особи, що не брала участі в справі № 161/10417/24 – ОСОБА_5 . Розгляд апеляційної скарги у справі про стягнення коштів за договором позики, які нібито позичив ОСОБА_4 , напряму стосується правових підстав позовних вимог у справі про визнання недійсними правочинів дарування та витребування майна ОСОБА_4 у ОСОБА_5 , а тому, вважають, що розгляд даної цивільної справи є неможливим до моменту вирішення справи про стягнення заборгованості за розпискою. Отже, просив зупинити провадження у справі № 161/18617/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним правочинів до моменту набуття законної сили рішенням у справі № 161/10417/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 154-155).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.04.2026 року клопотання представника відповідача, ОСОБА_5 , адвоката Шевчука В.В. про зупинення провадження у справі, - залишено без задоволення (а.с. 170-172).
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Самчук А.М. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Просив суд врахувати, що спірні правочини мають всі ознаки фраудаторного правочину. Так, спірні правочині є безоплатними (договори дарування), укладені між близькими особами: рідні брат та сестра; на час укладання даних правочинів у ОСОБА_4 існували грошові зобов`язання перед ОСОБА_3 ; нелогічна мета – дарувати салон краси ОСОБА_5 , яка працює викладачем та не є ФОП чи підприємцем. Отже, всі ці факти дають підстави стверджувати мету даних правочинів: ухилення боржника – ОСОБА_4 від виконання своїх зобов`язань перед кредитором/позичальником – ОСОБА_3 . Додатково, наполягав на тому, що за усталеною практикою Верховного Суду для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо, щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Верховний Суд неодноразово аналізував поняття фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому, для застосування вказаного поняття необов`язково щоб існувало судове рішення про стягнення, зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 159/5846/23, від 30 липня 2025 року у справі № 766/2529/24). 
В судовому засіданні представник відповідача, ОСОБА_5 , адвокат Шевчук В.В., заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості, надуманості та штучно створеного предмету позову. Додатково посилався на відсутність доказів того, що договір позики між позивачем та ОСОБА_4 взагалі було укладено. На момент укладення договорів дарування ОСОБА_5 квартири (2017 рік) та салону краси (2019 рік) не існувало судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики. Окрім цього, на його думку, нелогічними також є дії позивача щодо надання в позику ОСОБА_4 такої великої суми грошових коштів без оформлення забезпечення її повернення (іпотека, застава, тощо). Посилався на те, що у ОСОБА_4 були добрі заробітки та він мав можливість допомогти рідній сестрі, ОСОБА_5 , матеріально, саме тому спочатку подарував квартиру, а згодом, салон краси, який ОСОБА_5 , не будучи ФОП, здає в оренду, проте договору оренди не має. Окрім цього, посилається на те, що в ОСОБА_4 було і є ще багато об`єктів нерухомості, окрім цих двох, які були предметом спірних правочинів, тож, позивач міг задовольнити свої вимоги кредитора за рахунок іншого майна. Враховуючи викладене, просив відмовити в задоволенні позову.
Відповідач, ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, відповідно до якої просив проводити судовий розгляду справи за його відсутності та врахувати те, що ним позовні вимоги ОСОБА_3 не визнаються, оскільки спірну нерухомість він подарував, а фактично переписав на свою сестру, ОСОБА_5 тимчасово, бо захворів. Зараз він одужав та сестра, ОСОБА_6 повинна переписати дане майно йому назад, проте, цього не робить, тому й існують судові процеси. Окрім цього, заперечує інформацію, викладену в позовній заяві ОСОБА_3 , бо не це було метою переоформлення майна. Так, зазначає про те, що він на сьогодні навіть користується салоном краси, який подарував сестрі, здає його в оренду. А в подарованій квартирі тимчасово проживає сестра, ОСОБА_5 . Отже, просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (а.с. 149). 
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, приходить до наступних висновків.
Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст виниклих правовідносин.
13 серпня 2016 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) був укладений договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позику згідно погодженого сторонами графіку, а саме:
-до 30 січня 2017 року 100 000,00 доларів США;
-до 30 січня 2019 року 100 000,00 доларів США;
-до 30 січня 2021 року 100 000,00 доларів США (п.п.1.1, 2.1, 5.1 Договору).
Договір позики визначений сторонами як безпроцентний (п.2.1 Договору).
Сторони домовилися, що за прострочення повернення позики позичальник сплачує штраф позикодавцю у розмірі 20 відсотків від протермінованої суми позики (п.7.2 Договору). Така сума розраховується наступним чином: 100 000,00 доларів США х 20% = 20 000,00 доларів США (штраф за неповернення суми позики у строк до 30.01.2017 року); 100 000,00 доларів США х 20% = 20 000,00 доларів США (штраф за неповернення суми позики у строк до 30.01.2019 року); 100 000,00 доларів США х 20% = 20 000,00 доларів США (штраф за неповернення суми позики у строк до 30.01.2021 року) (а.с. 5-6).
Згідно виданої 13 серпня 2016 року власноручної розписки, відповідач ОСОБА_4 підтвердив отримання суми позики готівкою (а.с. 7).
Віповідач, ОСОБА_4 , не повернув кошти, які він отримав в борг у ОСОБА_3 , який, з метою захисту своїх порушених прав та інтересів, був змушений звернутися до суду.
Відповідно до Заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області 17.12.2024 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики.
Стягнуто з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за позикою у загальному розмірі 367 616,44 доларів США. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 10 921,39 грн (десять тисяч дев`ятсот двадцять одна гривня тридцять дев`ять копійок) (а.с. 56-57). 
Не погоджуючись з рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_5 , подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що оскільки її не було залучено до участі у справі, то даним рішенням порушено її права та законні інтереси, тому рішення постановлене з порушенням норм процесуального права, просить рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд.
Відповідно до ухвали Волинського апеляційного суду від 28.04.2026 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 189-193).
Суд апеляційної інстанції в обґрунтування даного рішення послався на те, що оскільки рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, який є двостороннім правочином, за яким обов`язки виникають лише у позичальника, а права у позикодавця, не стосується інших правочинів, стороною яких є ОСОБА_5 , тому будь яких прав та інтересів ОСОБА_5 дане рішення не порушує.
Існування в провадженні суду інших справ за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів, які були вчинені після укладення договору позики, за яким стягнуто борг, недійсними (справа №161/18617/25) або за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, який також було укладено після виникнення правовідносин, які є предметом даної справи (справа №161/21533/21), ніяким чином не впливає на інтереси ОСОБА_5 , як особи, яка не брала участі у справі, і яка може захистити своє право та законні інтереси при розгляді зазначених справ.
Відповідно до копії договору дарування квартири від 23.06.2017 року, ОСОБА_4 (дарувальник) добровільно подарував, а ОСОБА_5 (обдаровувана) прийняла в дар квартиру АДРЕСА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пономаренко О.О., зареєстровано в реєстрі за № 684 (а.с. 57-58, 70-71).
Згідно з даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.06.2017 року № 90708861, 23.06.2017 року за ОСОБА_5 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 (а.с.59).Відповідно до копії договору дарування від 12.02.2019 року, ОСОБА_4 (дарувальник) передає, а ОСОБА_5 (обдаровувана) прийняла в дар належний Дарувальнику на праві особистої приватної власності салон краси (приміщення з № 3-1 по № 3-10) /літер А-7/, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,7 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 608 (а.с. 60-61).
Згідно з даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.02.2019 року № 155985569, 12.02.2019 року за ОСОБА_5 зареєстровано право приватної власності на салон краси (приміщення з № 3-1 по № 3-10) /літер А-7/, загальною площею 77,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.62). 
Згідно інформаційної довідки № 425819809 від 07.05.2025 року вбачається, що 23.06.2017 року шляхом укладення договору дарування з подальшим нотаріальним посвідченням, ОСОБА_4 відчужив належну йому квартиру, загальною площею 63,1 кв.м., яка розташована у АДРЕСА_2 , своїй рідній сестрі, ОСОБА_5 . 27.06.2017 року за нею було зареєстровано речове право на дану квартиру, і вона по сьогоднішній день є її власником (а.с. 17-18).
Згідно інформаційної довідки № 425823609 від 07.05.2025 року вбачається, що 12.02.2019 року шляхом укладення договору дарування з подальшим нотаріальним посвідченням, ОСОБА_4 відчужив належний йому салон краси, загальною площею 77,7 кв.м., який розташований у АДРЕСА_1 , своїй рідній сестрі, ОСОБА_5 . 12.02.2019 року за нею було зареєстровано речове право на даний салон краси, і вона по сьогоднішній день є його власником (а.с. 19).
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 425207788 від 02.05.2025 року, станом на момент надання грошових коштів у борг, ОСОБА_4 був власником низки об`єктів нерухомості. Проте, станом на день ухвалення Луцьким міськрайонним судом Волинської області заочного рішення від 17.12.2024 року, у власності ОСОБА_4 залишилась лише одна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 41,4 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2325507707101) (а.с. 10-16).
Отже, в матеріалах справи відсутні відомості про наявність у ОСОБА_4 достатнього рухомого або нерухомого майна вартістю, яка б перевищувала розмір його грошових зобов`язань перед кредитором, ОСОБА_3 , (або наявність у нього грошових коштів у відповідному розмірі). 
Окрім цього, в матеріалах справи відсутні відомості про фактичне використання салону краси новим власником – обдаровуваною ОСОБА_5 (не надано жодного доказу на підтвердження здійснення підприємницької діяльності; укладення договору оренди; оплату комунальних послуг за даною адресою, тощо).
Вважаючи договори Дарування від 23.06.2017 року та від 12.02.2019 року фраудаторними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Про природу фраудаторного правочину
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України.
У цьому Рішенні вказано: «Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.
Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використала / використали право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.
Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір.
Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Проте, у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц дійшла висновку, що Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Цивільно-правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (зокрема вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц також наголосила, що за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Поняття фраудаторності правочинів знайшло своє відображення і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.
Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.
При цьому, недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Практика Верховного Суду допускає кваліфікацію фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
Обидві підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину.
Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.
Натомість, для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.
Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається.
Так, у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
Отже, можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою.
При цьому, слід наголосити, що оспорити такий правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав.
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Таким чином, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Так, в своїй постанові від 04.02.2026 року по справі № 910/6654/24 Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вона відступає не від постанови в конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц).
Отже, для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо, щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Верховний Суд неодноразово аналізував поняття фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому для застосування вказаного поняття необов`язково щоб існувало судове рішення про стягнення, зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 159/5846/23, від 30 липня 2025 року у справі № 766/2529/24).
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2026 року по справі № 910/6654/24.
З наведених мотивів суд не бере до уваги та відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_5 , адвоката Шевчука В.В., про те, що відсутність судового рішення про стягнення заборгованості на момент укладання спірних правочинів між відповідачами, автоматично виключає можливість кваліфікації цих правочинів як фраудаторних.
Враховуючи вищевикладене, за встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права, суд дійшов таких висновків.
23.06.2017 року, ОСОБА_4 подарував своїй рідній сестрі ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пономаренко О.О., зареєстровано в реєстрі за № 684, що підтверджується договором дарування від 23.06.2017 року. Цей договір був укладений ОСОБА_4 в період, коли в нього існувало прострочене зобов`язання зі сплати суми заборгованості, з урахуванням штрафу, в розмірі 120 000,00 доларів США.
12.02.2019 року, ОСОБА_4 подарував своїй рідній сестрі ОСОБА_5 належний йому на праві особистої приватної власності салон краси (приміщення з № 3-1 по № 3-10) /літер А-7/, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,7 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 608, що підтверджується договором дарування від 12.02.2019 року. Цей договір був укладений ОСОБА_4 в період, коли в нього існувало прострочене зобов`язання зі сплати суми заборгованості, з урахуванням штрафів, в розмірі 240 000,00 доларів США. 
Отже, позивач ОСОБА_3 зробив достатньою мірою обґрунтоване припущення (твердження) про те, що зазначені Договори дарування були укладені ОСОБА_4 на шкоду кредитору, з метою уникнення (утруднення) сплати боргу.
Перевіривши аргументи позивача, суд погоджується з тим, що Договори дарування від 23.06.2017 року та від 12.02.2019 року, носять фраудаторний характер. Фраудаторні правочини - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
Суд сукупно врахував такі обставини: момент укладення договорів (в період існування простроченої заборгованості за договором позики від 13.08.2016 року), особу обдарованої (є рідна сестра дарувальника, ОСОБА_4 ), недоведеність наявності фактичної мети або розумної причини для укладення договорів (наявність іншого житла у сестри, ОСОБА_5 , при прийнятті в дар квартири в 2017 році, та відсутність зареєстрованого ФОП чи підприємництва в обдаровуваної ОСОБА_5 , при прийнятті в дар салону краси), безоплатність договору (в обох випадках - договори дарування), фактичне невикористання обдаровуваною особою салоном краси, відсутність у боржника (продавця) іншого майна, в тому числі грошових коштів, достатнього за вартістю для виконання грошового зобов`язання перед кредитором (неплатоспроможність продавця), тощо.
При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача, ОСОБА_7 , адвоката Шевчука В.В., щодо наявності у ОСОБА_4 іншого рухомого та нерухомого майна, за рахунок якого можна задовольнити вимоги кредитора, оскільки стороною відповідача такі докази суду не були надані, відповідно, в матеріалах справи відсутнє цьому підтвердження.
Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 425207788 від 02.05.2025 року, наявна в матеріалах справи, свідчить про те, що станом на момент надання грошових коштів у борг, ОСОБА_4 був власником низки об`єктів нерухомості. Проте, станом на день ухвалення Луцьким міськрайонним судом Волинської області заочного рішення від 17.12.2024 року, у власності ОСОБА_4 залишилась лише одна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 41,4 кв.м.
Доказів протилежного суду не надано. 
Окрім цього, доводи представника відповідача, ОСОБА_7 , адвоката Шевчука В.В., про те, що ОСОБА_5 отримує матеріальний дохід від подарованого їй ОСОБА_4 салону краси, задаючи його в оренду, також жодними доказами не підтверджено, а, отже не може сприйматися судом як факт, та, відповідно не може бути перевірений чи спростований іншою стороною.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Суд констатує, що відповідачі, всупереч принципу змагальності не надали доказів, які б спростовували встановлені реальні ознаки фраудаторності оспорюваних правочинів: Договорів дарування від 23.06.2017 року та від 12.02.2019 року. 
Суд не приймає та відхиляє аргумент представника відповідача, ОСОБА_5 , адвоката Шевчука В.В., про те, що на момент укладання договорів Дарування від 23.06.2017 року та від 12.02.2019 року, не існувало судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики, а також про те, що ОСОБА_5 не знала і не могла знати про укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір позики від 13.08.2016 року, та, відповідно, про існування у її брата, ОСОБА_4 , боргових зобов`язань за даним договором, як такі, що не мають правового значення для вирішення фраудаторного спору (в контексті предмета доказування у ньому).
Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.
Обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Отже, позовні вимоги слід задовольнити.
Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. З огляду на задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача 2 422,40 коп. судового збору за подання позовної заяви, (2 422,40 грн. / 2), по 1 211,20 грн. з кожного.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд, 
У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним правочинів,- задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування салону краси, загальною площею 77,7 кв. м., розташованого за адресою, АДРЕСА_1 , від 12.02.2019 року, зареєстрований за номером 608, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Горбач Лесею Сергіївною.
Визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею 63,1 кв. м., розташованої за адресою, АДРЕСА_2 від 23.06.2017 року, зареєстрований за номером 684, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Пономаренко Оленою Олександрівною.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Стягнути зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач:  ОСОБА_3 , адреса:  АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач:  ОСОБА_5 , адреса:  АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач:  ОСОБА_4 , адреса:  АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області    Т.А. Антіпова