Справа № 521/139/26
Номер провадження № 2/521/2699/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року м. Одеса
Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі: 
головуючого судді – Ганошенка С.А., 
за участю секретаря судового засідання – Папінян В.В.,- 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі, за правилами загального позовного провадження, з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ФК “ЕЛІТ ФІНАНС” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач 06.01.2026 року звернувся до Хаджибейського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.08.2019 року АТ “АЛЬФА-БАНК” та ОСОБА_1 уклали договір про надання кредиту у сумі 62860,45 грн., строком на 48 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 18,99 %. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі. АТ “АЛЬФА-БАНК” виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 62860,45 грн., в свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість.
22.02.2021 року між АТ “АЛЬФА-БАНК” та ТОВ “ФК ФОРТ” було укладено договір факторингу, за умовами якого права вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ “ФК ФОРТ”.
В подальшому, 23.02.2021 року між ТОВ “ФК ФОРТ” та ТОВ “ФК ЕЛІТ ФІНАНС” було укладено договір факторингу, за умовами якого права вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ “ФК ЕЛІТ ФІНАНС”.
Таким чином, ТОВ “ФК ЕЛІТ ФІНАНС” набуло статусу кредитора за кредитним договором від 14.08.2019 року, укладеним між АТ “АЛЬФА-БАНК” та відповідачем.
Згідно детального розрахунку заборгованості, станом на 23.02.2021 року загальний розмір заборгованості відповідача становить 100480,90 грн., яка складалась з тіла кредиту в розмірі 62860,45 грн. та заборгованості по відсотках за користуванням кредиту у розмірі 35841,71 грн.
Ухвалою суду від 07.01.2026 року відкрито провадження по справі, в порядку загального позовного провадження та призначено провести підготовче судове засідання 03.02.2026 року, 19.02.2026 року, 02.03.2026 року та 19.03.2026 року.
Позивача про судовий розгляд справи було повідомлено шляхом направлення ухвали про відкриття провадження за зареєстрованим місцем його реєстрації, в подальшому на адресу суду 18.02.2026 року через підсистему “Електронний суд” надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника позивача.
Ухвалою суду від 02.04.2026 року було визнано явку позивача обов`язковою.
Відповідача про судовий розгляд справи було повідомлено шляхом направлення ухвали як про відкриття провадження в порядку загального позовного порядку так і про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті за зареєстрованим місцем його проживання, проте на адресу суду повернулися поштові відправлення 30.03.2026 року та 13.04.2026 року, які не були вручені ОСОБА_1 з незалежних від суду причин. 
06.02.2026 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Іщук С.О. через підсистему “Електронний суд” надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачем у справі позовні вимоги не визнаються, а твердження позивача вважає такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Також, відповідач зазначає що ознайомлення його з паспортом споживчого кредиту та його підписання не означає на його думку укладення кредитного договору. 
Крім того, відповідач зазначає що позивачем на підтвердження своїх вимог не надано жодних доказів (письмових, електронних), які б відповідали вимогам щодо платіжних документів та підтверджували б факт перерахування АТ “АЛЬФА-БАНК” відповідачу суми кредиту на зазначений в договорі поточний рахунок, дату їх отримання, тощо. 
16.02.2026 року від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, у якій представником позивача зазначається, що надані позивачем виписки по рахунку є доказами видачі кредиту та доказами наявності заборгованості у Відповідача перед позивачем (Кредитором).
Отже, позивач підсумував, що заборгованість відповідача перед позивачем підтверджується у сукупності умовами кредитного договору, виписками по рахунку та розрахунком заборгованості, який зроблений на підставі даних документів. 
18.02.2026 року від представника позивача через підсистему “Електронний суд” надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
19.03.2026 року ухвалою суду було закрито підготовче засідання та призначено слухання справи до судового розгляду по суті 04.04.2026 року о 10-40 год.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 14.08.2019 року АТ “АЛЬФА-БАНК” та ОСОБА_1 уклали договір (оферту) про надання кредиту у сумі 67400,00 грн., строком на 48 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 18,99 %. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі. 
Підписанням власноруч Оферти ОСОБА_1 тим самим запропонував АТ “ЛЬФА-БАНКУ” укласти з ним Угоду про надання кредиту, обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, на умовах, які визначені у Договорі.
Пунктом 2 Договору (оферти) було визначено дату повернення кредиту -14.08.2023 року шляхом перерахуванням коштів на рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ “АЛЬФА-БАНК”.
14.08.2019 року АТ «АЛЬФА-БАНК» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Тип кредиту –“Кредит готівкою”. Мета кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000 грн. Процентна ставка 18,99% річних. Тип процентної ставки - фіксована. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 5% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.
АТ «АЛЬФА-БАНК» прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «АЛЬФА-БАНК».
Тобто відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання.
Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором АТ «АЛЬФА-БАНК» виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти у сумі 67400,00 грн. Наведене підтверджується випискою за особовим рахунком НОМЕР_1 у період 14.08.2019 року по 22.02.2021 року за кредитною карткою відповідача та Паспортом споживчого кредиту від 14.08.2019 року, який підписаний власноруч ОСОБА_1 .
Згідно з умовами кредитного договору № 501173993 від 14.08.2019 року позичальник зобов`язувався вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором. 
Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором. 
Отже АТ “АЛЬФА-БАНК” виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 67400,00 грн., в свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 62860,45 грн.
Факт видачі кредитних коштів та користування відповідачем кредитними коштами підтверджується випискою з особових рахунків ОСОБА_1 за період з 14.08.2019 року по 22.02.2023 року, яка додана до справи. 
Платежі з повернення заборгованості за кредитом, сплати процентів та комісій, оплата вартості усіх супровідних послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника здійснювалися у розмірах та в терміни, що передбачені графіком платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за кредитом, з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, що передбачені в Додатку № 1 до цієї Угоди про надання кредиту № 50173993 від 14.08.2019 року. 
Підписанням Оферти на укладення угоди про надання кредиту № 501173993, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.08.2019 року свідчить про отримання відповідачем всієї інформації про умови користування кредитом та про акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501173993, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.
На підтвердження надання відповідачу кредитних коштів у спосіб, визначений у договорі № 501173993, а також своїх вимог щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту та прострочених відсотків позивачем надано первинні бухгалтерські документи про зарахування на рахунок позичальника визначених договором № 501173993 кредитних коштів, а саме виписку за особовим рахунком кредитного договору № 501173993 від 14.09.2019, який було долучено до позову. 
Від так п. п. 73, 74 постанови від 15.06.2023 у справі № 910/15023/21 Верховний Суд виснує, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Отже, виписки з особових рахунків є документом, який суд оцінює відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, позики або надання фінансової допомоги тощо. 
Таким чином, суд вважає надану Банком виписку за особовим рахунком належним та допустимим доказом отримання відповідачем коштів в межах укладеної Договору (оферти) про надання кредиту за «Відновлювальна кредитна лінія» № 501173993 від 14.09.2019 року.
Відтак, матеріалами справи підтверджується факт укладення між сторонами кредитного договору № 501173993 від 14.09.2019 року, за умовами якого відповідачу надано кредит на обумовлену в Договорі (оферти) суму, при цьому матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним. 
Таким чином, станом на 23.02.2021 року загальна сума заборгованості за кредитом згідно наданих позивачем розрахунків складає- 100480,90 грн., з яких:
-62860,45 грн.- заборгованість по тілу кредиту;
- 35841,71 грн.- заборгованість по відсотках за користування кредитом.
22.02.2021 року між АТ “АЛЬФА-БАНК” та ТОВ “ФК ФОРТ” було укладено договір факторингу, за умовами якого права вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ “ФК ФОРТ”.
В подальшому, 23.02.2021 року між ТОВ “ФК ФОРТ” та ТОВ “ФК ЕЛІТ ФІНАНС” було укладено договір факторингу, за умовами якого права вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ “ФК ЕЛІТ ФІНАНС”.
Таким чином, ТОВ “ФК ЕЛІТ ФІНАНС” набуло статусу кредитора за кредитним договором від 14.08.2019 року, укладеним між АТ “АЛЬФА-БАНК” та відповідачем.
Даний розрахунок боргу, а також його наявність відповідачем теж, -не спростовано.
Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. 
Подані позивачем документи підтверджують укладення кредитного договору між відповідачем та первісним кредитором, розрахунок підтверджує існування заборгованості, викладеної в позовних вимогах, а копія договору факторингу та сплати коштів за ним підтверджує перехід всіх прав грошової вимоги від первісного кредитора АТ «АЛЬФА-БАНК» до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». 
Згідно з частиною 1, 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). 
Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Відповідно до положень статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 ЦК України). 
Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. 
Згідно положень ч. 1. 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України). 
Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
За змістом частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Як установлено судом, строк виконання зобов`язань за кредитним договором сплив 14.08.2023 року. 
Отже, на момент набуття ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» права вимоги - 23.02.2021 року, розмір простроченої заборгованості складає -100480,90 грн., з яких:
-заборгованості по тілу кредиту в розмірі -62860,45 грн.;
-заборгованості по відсотках за користуванням кредиту у розмірі 14177,42 грн.;
- заборгованості по комісії за обслуговування кредитом у розмірі 21664,29 грн.;
- заборгованості по штрафам (за прострочку платежів) у розмірі 1778,74 грн.;
- заборгованості за пенею у розмірі -0.00 грн.
Отже, виходячи з викладеного, судом оцінюється критично заперечення, які викладені у відзиві відповідача про те, що позовні вимоги не визнаються, а твердження позивача вважає такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, і що ознайомлення його з паспортом споживчого кредиту та його підписання не означає на його думку укладення кредитного договору та вважає їх необґрунтованими та не . 
Тому, враховуючи зазначені вище норми законодавства суд прийшов до висновку, що з наданих та досліджених судом доказів слід вважати обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в розмірі - 62860,45 грн. по відсотках за користуванням кредиту у розмірі -14177,42 грн. та заборгованості по штрафам (за прострочку платежів) у розмірі -1778,74 грн.
Що стосується стягнення з відповідача суми нарахованої комісії за обслуговування кредиту за кредитним договором в сумі 21664,29 грн., то суд вважає, що у задоволенні такої вимоги належить відмовити виходячи з наступного. 
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 2 ст. 10 ЦПК України). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
Закон України «Про споживче кредитування» визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. 
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на момент укладення договору) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. 
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до ч. 1 та 2 ст.11, ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Відповідні висновки містяться у постанові Великої палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). 
Так, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2ст. 215 ЦК України). 
Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. 
Такі висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі № 359/12165/14-ц. 
Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. 
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18.05.2022 року у справі № 613/1436/17. 
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані саме з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення п. 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.11, ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Із складеного первісним кредитором розрахунку вбачається, що відповідачу нарахована комісія за обслуговування Кредиту № 501173993 від 14.08.2019 року у розмірі 21664,29 грн., однак із матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. 
Банк дійсно може самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, однак лише у випадках коли це не суперечить чинному законодавству. 
При цьому, щомісячна комісія за обслуговування кредиту не є процентами за користування кредитними коштами та не може використовуватися як механізм подвійного стягнення плати за кредит. 
Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, тому положення п. 1 договору (оферти) про надання кредиту № 501173993 від 14.08.2019 року, яким визначено що за обслуговування Кредиту встановлено комісійну винагороду 2,25% від суми кредиту та вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.11, ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 727/5461/23). 
Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом № 501173993 від 14.08.2019 року у сумі 78816,61грн., яка складається з :
-заборгованості за тілом кредиту в розмірі - 62860,45 грн.,  
-заборгованості по відсотках за користуванням кредитом у розмірі -14177,42 грн. 
-заборгованості по штрафам (за прострочку платежів) у розмірі -1778,74 грн.
Даний розрахунок боргу, а також його наявність відповідачем - не спростовано.
Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованість у розмірі -21664,29 грн., яка нарахована, як комісія за обслуговування кредитної заборгованості, та включена позивачем до заборгованості по відсотках у сумі 14177,42 грн., що складає загальну суму заборгованості по відсотках за користуванням кредитом 35841,71 грн. - є безпідставною, а тому задоволенню -не підлягає. 
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивачем заявлено вимоги на суму 100480,90 грн., з яких задоволено вимоги на суму 78816,61 грн., отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2375,14 грн. 
Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9200,00 грн. 
Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
На підтвердження отриманих правничих послуг позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги від 01.07.2024, укладеного між ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» та адвокатом Литвиненко О.І., Акт приймання-передачі наданих послуг від 02.06.2025 року, у якому сторони погодили, що сума витрат, за надання послуг становить 9200,00 грн., а також копію платіжної інструкції про перерахування ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» від 10.06.2025 року № 2694 на користь адвоката Литвиненко О.І. у розмірі -9200,00 грн., як оплату по договору про надання юридичних послуг. 
При вирішенні питання про співмірність витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що у даних правовідносинах відповідач є менш захищеною стороною, а також враховує заявлену позивачем суму позовних вимог, порядок та строк розгляду справи судом. 
Враховуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9200,00 грн. є неспівмірною з категорією складності справи, витраченим адвокатом часом, об`ємом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторін. 
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755\9215\15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). 
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 30.01.2023 у справі № 910/7032/17 стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. 
Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд з прав людини застосовує такі критерії - заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим та мають розумний розмір. 
Верховний Суд неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. 
Суд зазначає, що предмет спору у цій справі не є складним, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних, процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значної витрати часу на їх виготовлення і відпрацювання правової позиції в спірних правовідносинах. 
Також суд вважає, що складення позовної заяви не потребувало додаткових зусиль та знань, великої тривалості часу адвоката, як і відсутня необхідність у додатковому аналізі обставин справи та вивченні нормативно-правової бази. 
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. 
Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа № 810/4749/15) вказав, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. 
Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа № 826/856/18) зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Також суд зауважує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Крім того, у справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, п.30). 
У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. 
Досліджуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет їх обґрунтованості та пропорційності, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2020 у справі №360/3764/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄРСР - 91919350), за якою при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. 
Суд зазначає, що згідно пункту 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
Отже, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. 
Так, за приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 
Згідно з висновками Верховного Суду, викладених у постанові № 753/23491/16 від 20.03.2019 витрати на правову допомогу стягуються й у разі вчинення інших дій, безпосередньо пов`язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування. 
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
За практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11). 
Як наслідок, підсумовуючи викладене у сукупності при визначенні суми відшкодування, суд також виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Суд враховує, що адвокат участі у розгляді справи не брав, до суду не прибував, про що свідчать наявні у матеріалах справи клопотання (заяви), сама справа не представляє великої складності, а тому неминучість витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі викликає сумнів. 
Тому, справедливим і співмірним буде розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді – 4000,00 гривень. 
Враховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значення справи для сторони, з відповідача на користь позивача слід стягнути 4000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а в іншій частині вимог -необхідно відмовити 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого. 
Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 3028,00 грн.
Відтак, суд виснує що, оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, із відповідача на користь позивача належить стягнути суму сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви до суду лише у розмірі 2375,14 грн.
На підставі ст. ст. 11, 212, 509, 525, 526, 626, 628, 633, 638, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ФК “ЕЛІТ ФІНАНС” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути зі  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЕЛІТ ФІНАС”» (03035, м. Київ, пл. Солом`янська, 2, ІКЮО: 40340222) заборгованість за кредитним договором у сумі- 78816,61 гривень.
Стягнути зі  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЕЛІТ ФІНАС”» (03035, м. Київ, пл. Солом`янська, 2, ІКЮО: 40340222) судові витрати в розмірі 2375,14 гривень судового збору та витрати на професійну правову допомогу у розмірі - 4000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог -відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. 
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення складено 29.04.2026 року.

Суддя        Сергій ГАНОШЕНКО