ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4778/26 Справа № 214/7326/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Євтушенко О. І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 214/7326/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шемет Ігор Олегович, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року, яке ухвалено суддею Євтушенком О. І.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 січня 2026 року, 

УСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Кучман І.І., приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Кульбіда Є.М., про витребування майна від добросовісного набувача, відновення становища, яке існувало до порушення та визнання права власності в порядку спадкування.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ОСОБА_6 , у відповідності до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 , виданого 12 травня 1998 року органом приватизації УЖКГ Криворізької міської ради та свідоцтва про право на спадщину за законом НАК 148996, виданого 11 грудня 2014 року Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою належала квартира АДРЕСА_1 . 
У середині листопада 2014 року, ОСОБА_7 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), за попередньою змовою з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вирішили заволодіти належною ОСОБА_6 квартирою, поза його волею. 
З цією метою вони, знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , шляхом заміни фотознімка ОСОБА_6 на фотознімок ОСОБА_3 , підробили раніше викрадений ОСОБА_4 у ОСОБА_6 паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 28 серпня 1997 року Центрально-Міським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області. 
Після цього вони, продовжуючи реалізувати свої злочинні наміри, згідно попередньої домовленості, прибули до приміщення приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І., розташованого за адресою: вул. Костенко, буд.25, приміщення №1, м. Кривий Ріг. 
Там, з метою виготовлення від імені ОСОБА_6 підробленої довіреності, ОСОБА_3 надав приватному нотаріусу завідомо підроблений паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 28 серпня 1997 року Центрально-Міським на ім`я ОСОБА_6 з вклеєною фотографією ОСОБА_3 , переконавши приватного нотаріуса Кучман І.І., що він дійсно є ОСОБА_6 . У свою чергу, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І., будучи переконаною в достовірності наданих їй документів, виготовила довіреність на право представляти інтереси ОСОБА_6 в будь-яких установах, підприємствах, організаціях з питань продажу належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 ; при цьому, ОСОБА_3 вніс завідомо неправдиві відомості про те, що він є ОСОБА_6 та він уповноважує ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (які не були обізнаними в скоєнні злочину) представляти його інтереси в будь-яких установах, підприємствах, організаціях з питань продажу вищезазначеної квартири, після чого підписав вказану довіреність від ОСОБА_6 , тим самим виготовив підроблений офіційний документ. 
У подальшому, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , передали вищезазначену підроблену довіреність ОСОБА_9 , який не був повідомлений про злочинні наміри останніх, тим самим збувши підроблений офіційний документ. 
Крім того, повторно, 05 грудня 2014 року, у денний час, ОСОБА_7 умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , з метою придбання права на майно шляхом обману - квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 , після підробки паспорта останнього та виготовлення підробленої довіреності від імені ОСОБА_6 на ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на продаж вищезазначеної квартири, запевнили останніх в тому, що ОСОБА_6 має наміри продати належну йому на праві приватної власності зазначену квартиру та передали ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підроблену ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність від імені ОСОБА_6 на право представництва його інтересів та розпорядження спірною квартирою, зареєстровану приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І. в реєстрі за № 2557. 
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи необізнаними у злочинних намірах ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , впевненими у справжності нотаріально посвідченої довіреності і про наміри ОСОБА_6 продати належну йому квартиру, передали ОСОБА_3 гроші в сумі 7 200 доларів США, тим самим придбавши право на зазначене майно. 
У подальшому ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розподілили між собою виручені грошові кошти на власний розсуд. Виступаючи від імені ОСОБА_6 на підставі вищезазначеної довіреності, 16 грудня 2014 року ОСОБА_9 реалізував зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І. та зареєстрованого в реєстрі за №2636, продавши квартиру ОСОБА_5 . 
Таким чином, спірна квартира вибула з власності ОСОБА_6 поза його волею в результаті протиправних дій третіх осіб. 
Відносно вищевказаних осіб, які позбавили ОСОБА_6 права власності на квартиру, a також інших мешканців м. Кривого Рогу, були порушені кримінальні провадження, які були об`єднані в одне провадження за №12013040770003034 від 19 серпня 2013 року. 
Вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року у справі № 214/9296/15-к ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.3 ст.190 КК України, які шляхом підробки документів, заволоділи квартирою ОСОБА_6 . 
У зв`язку з тим, що довіреність від імені ОСОБА_6 від 05 грудня 2014 року, посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І., зареєстрована в реєстрі за № 2557, вчинена поза волевиявленням ОСОБА_6 та не відповідала його внутрішній волі, так як він вказаний правочин не вчиняв, не підписував, його вчинила інша особа по підробленому паспорту ОСОБА_6 , про що останній нічого не знав, то вказана довіреність судом має бути визнана недійсною. 
Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2024 року позов ОСОБА_6 задоволено повністю: визнано недійсною довіреність від 05 грудня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., зареєстровану в реєстрі за № 2557, видану ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; витребувано у ОСОБА_5 як у добросовісного набувача, квартиру АДРЕСА_1 та повернуто її у власність ОСОБА_6 ; відновлено становище, яке існувало до порушення та визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м.; стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 1 529 грн 92 коп. 
Однак, заочне рішення суду було оскаржене в апеляційному порядку ОСОБА_2 , який посилався на те, що він є добросовісним набувачем квартири, оскільки 29 грудня 2020 року він придбав її у ОСОБА_5 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.
У ході апеляційного перегляду було встановлено, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після його смерті про свої права на спадщину заявив його син ОСОБА_1 , а інший син ОСОБА_10 - відмовився від прийняття спадщини. 
За цих підстав ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року провадження у справі було закрите у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 .
Позивач, за життя свого батька, не знав про пред`явлення ним позову з приводу спірної квартири, а дізнався вже пізніше. Вважаючи, що квартира вибула з володіння батька всупереч його волі в результаті протиправних дій третіх осіб, вона має бути включена в обсяг спадкової маси із визнанням прав на неї за позивачем.
Уточнивши позовні вимоги, коло учасників процесу та зміст позовних вимог, позивач просив суд визнати недійсною довіреність від 05 грудня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., зареєстровану в реєстрі за № 2557, видану ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_11 на представництво його інтересів; витребувати від ОСОБА_2 як у добросовісного набувача, квартиру АДРЕСА_1 , та повернути її у власність ОСОБА_1 ; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення квартири у власність правонаступникові ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - спадкоємцю першої черги в порядку спадкування за законом ОСОБА_1 в порядку спадкування. 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано недійсною довіреність від 05 грудня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., зареєстровану в реєстрі за № 2557, видану ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на представництво його інтересів, із застосуванням наслідків реституції.
Витребувано від ОСОБА_2 , як у добросовісного набувача, квартиру АДРЕСА_1 , із відновленням попереднього становища належного власника ОСОБА_6 шляхом відновлення запису про його право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майном та включенням квартири до обсягу спадкової маси після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2024 року шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,4 кв.м., яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1657.
Судові витрати у справі покладено на позивача.
Відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково, визнати недійсною довіреність від 05 грудня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., зареєстровану в реєстрі за № 2557, видану ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на представництво його інтересів, із застосуванням наслідків реституції, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірну квартиру відповідач ОСОБА_2 набув у власність за договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_5 29 грудня 2020 року. Договір було укладено з узгодженням усіх істотних умов, з нотаріальним посвідченням та дотриманням усіх вимог закону та внесенням відомостей про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При посвідченні правочину приватним нотаріусом було встановлено відсутність обтяжень на відчужуваній квартирі, жодних сумнівів щодо правомочності продавця на володіння квартирою та її відчуження не було. 
Відтак відповідач ОСОБА_2 не міг та не повинен був передбачити наявність ризиків щодо можливого припинення прав на квартиру з підстав оспорювання довіреності від 05 грудня 2014 року, за якою квартиру було відчужено вперше. 
Оскільки ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, то витребування майна з володіння відповідача призведе до порушення його прав, покладе індивідуальний та надмірний тягар із захисту прав та не відповідатиме засадам розумності і справедливості.
Апелянт зазначає, що відповідно до висновків, викладених в постанові Великої палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб, допущенмим в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчинені правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Рішення оскаржене лише в частині задоволення позовних вимог позивача про витребування майна від добросовісного набувача, тому в іншій частині не переглядається.
Представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Шеметом І.О. подано суду апеляційної інстанції клопотання про відкладенення (перенесення) розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в розгляді іншої справи без надання документального підтвердження вказаних обставин, яка не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
При цьому, у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку, що, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Шемет І.О. реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, зважаючи на повторне призначення справи до розгляду в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Шемета І.О., який належнм чином повідомлений про розгляд справи та не з`явився у судове засідання, а тому клопотання про відкладення судового розгляду задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Шемета І.О, в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Примакова К.О., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом установлено та з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_6 , у відповідності до свідоцтва про право власності на житло С-785, виданого 12 травня 1998 року органом приватизації УЖКГ Криворізької міської ради та свідоцтва про право на спадщину за законом НАК 148996, виданого 11 грудня 2014 року Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою належала квартира 
АДРЕСА_1 змінено на « АДРЕСА_3 » відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 19 травня 2016 року № Р-223/0/3-16. Вказана обставина є загальновідомою, а тому в силу ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
Вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року у справі № 214/9296/15-к, що набрав законної сили 01 квітня 2020 року після апеляційного перегляду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.3 ст.190 КК України, які шляхом підробки документів, заволоділи квартирою ОСОБА_6 . Обставини вчинення кримінальних правопорушень, потерпілим в яких був ОСОБА_6 , в результаті чого з його володіння вибула спірна квартира, останні підтвердили в ході розгляду судом кримінального провадження, визнавши беззаперечно свою вину.
Вказаним вироком встановлені наступні обставини. 
У середині листопада 2014 року ОСОБА_7 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за попередньою змовою з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вирішили заволодіти належною ОСОБА_6 квартирою, поза його волею. 
З цією метою вони, знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , шляхом заміни фотознімка ОСОБА_6 на фотознімок ОСОБА_3 , підробили раніше викрадений ОСОБА_4 у ОСОБА_6 паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 28 серпня 1997 року Центрально-Міським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області. Після цього вони, продовжуючи реалізувати свої злочинні наміри, згідно попередньої домовленості, прибули до приміщення приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І., розташованого за адресою: вул. Костенко, буд.25, приміщення №1, м. Кривий Ріг. Там, з метою виготовлення від імені ОСОБА_6 підробленої довіреності, ОСОБА_3 надав приватному нотаріусу завідомо підроблений паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 28 серпня 1997 року Центрально-Міським на ім`я ОСОБА_6 з вклеєною фотографією ОСОБА_3 , переконавши приватного нотаріуса Кучман І.І., що він дійсно є ОСОБА_6 . У свою чергу, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І., будучи переконаною в достовірності наданих їй документів, виготовила довіреність на право представляти інтереси ОСОБА_6 в будь-яких установах, підприємствах, організаціях з питань продажу належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 ; при цьому, ОСОБА_3 вніс завідомо неправдиві відомості про те, що він є ОСОБА_6 та він уповноважує ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (які не були обізнаними в скоєнні злочину) представляти його інтереси в будь-яких установах, підприємствах, організаціях з питань продажу вищезазначеної квартири, після чого підписав вказану довіреність від ОСОБА_6 , тим самим виготовив підроблений офіційний документ. 
У подальшому, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , передали вищезазначену підроблену довіреність ОСОБА_9 , який не був повідомлений про злочинні наміри останніх, тим самим збувши підроблений офіційний документ. 
Крім того, повторно, 05 грудня 2014 року, у денний час, ОСОБА_7 умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , з метою придбання права на майно шляхом обману - квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 , після підробки паспорта останнього та виготовлення підробленої довіреності від імені ОСОБА_6 на ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на продаж вищезазначеної квартири, запевнили останніх в тому, що ОСОБА_6 має наміри продати належну йому на праві приватної власності зазначену квартиру та передали ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підроблену ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність від імені ОСОБА_6 на право представництва його інтересів та розпорядження спірною квартирою, зареєстровану приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І. в реєстрі за №2557. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи необізнаними у злочинних намірах ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , впевненими у справжності нотаріально посвідченої довіреності і про наміри ОСОБА_6 продати належну йому квартиру, передали ОСОБА_3 гроші в сумі 7 200 доларів США, тим самим придбавши право на зазначене майно. У подальшому ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розподілили між собою виручені грошові кошти на власний розсуд.
Виступаючи від імені ОСОБА_6 , на підставі вищезазначеної довіреності, 16 грудня 2014 року ОСОБА_9 реалізував зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2636, продавши квартиру ОСОБА_5 . Таким чином, спірна квартира вибула з власності ОСОБА_6 поза його волею в результаті протиправних дій третіх осіб.
Відносно вищевказаних осіб, які позбавили ОСОБА_6 права власності на квартиру, a також інших мешканців м. Кривого Рогу, були порушені кримінальні провадження, які були об`єднані в одне провадження за № 12013040770003034 від 19 серпня 2013 року.
Таким чином, вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року установлено, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_6 поза його волею в результаті протиправних дій третіх осіб.
Так, 29 грудня 2020 ОСОБА_12 відчужила квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1657. Відомості про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 грудня 2020 року, запис про право власності № 39971163, форма власності - приватна.
У зв`язку з тим, що довіреність від імені ОСОБА_6 від 05 грудня 2014 року, посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І., зареєстрована в реєстрі за № 2557, вчинена поза волевиявленням ОСОБА_6 та не відповідала його внутрішній волі, так як він вказаний правочин не вчиняв, не підписував, його вчинила інша особа по підробленому паспорту ОСОБА_6 , про що останній нічого не знав, то вказана довіреність була оскаржена ОСОБА_6 в судовому порядку на предмет її недійсності як правочину.
Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2024 року позов ОСОБА_6 задоволено повністю: визнано недійсною довіреність від 05 грудня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., зареєстровану в реєстрі за № 2557, видану ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; витребувано у ОСОБА_5 як у добросовісного набувача, квартиру АДРЕСА_1 та повернуто її у власність ОСОБА_6 ; відновлено становище, яке існувало до порушення та визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м.; стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 1529 грн 92 коп. Однак, заочне рішення суду було оскаржене в апеляційному порядку ОСОБА_2 .
У ході апеляційного періоду було встановлено, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та за цих підстав ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року провадження у справі було закрите.
Задовольняючи позовні вимоги в частині витребуваня від ОСОБА_2 , як у добросовісного набувача, квартири АДРЕСА_1 , із відновленням попереднього становища належного власника ОСОБА_6 шляхом відновлення запису про його право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майном та включенням квартири до обсягу спадкової маси після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції ввиходив з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним, при цьому спірна квартира вибула із власності ОСОБА_6 поза його волею внаслідок протиправних дій третіх осіб.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ст.204 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст. 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).
До спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови на момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.
У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних.
Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.
Матеріалами справи вставлено, що ОСОБА_6 , у відповідності до свідоцтва про право власності на житло С-785, виданого 12 травня 1998 року органом приватизації УЖКГ Криворізької міської ради та свідоцтва про право на спадщину за законом НАК 148996, виданого 11 грудня 2014 року Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою належала квартира 
АДРЕСА_1 змінено на « АДРЕСА_3 » відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 19 травня 2016 року № Р-223/0/3-16.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.
Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.
Власник, з дотриманням вимог ст.388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужено попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод спірного майна недійсними.
Установлено, що майно вибуло з власності ОСОБА_6 поза його волею, оскільки 16 грудня 2014 року ОСОБА_9 , за підробленою довіреністю, реалізував зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2636, продавши квартиру ОСОБА_5 .
Далі, 29 грудня 2020 року ОСОБА_12 відчужила квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1657. Відомості про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 грудня 2020 року, запис про право власності № 39971163, форма власності - приватна.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 13 січня 2021 року Долинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
10 червня 2021 року із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 звернувся його син ОСОБА_1 - позивач у справі. За його заявою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 53/2021 (номер у Спадковому реєстрі 67801993). Цього ж дня із заявою про відмову від прийняття спадщини звернувся інший спадкоємець ОСОБА_6 – син ОСОБА_10 
05 листопада 2021 року державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Фоміних В.В. спадкоємцеві ОСОБА_6 - ОСОБА_1 було видано свідоцтва про право на спадщину на таке майно: земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 3521981300:51:000:1698 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) за АДРЕСА_4 ; земельну ділянку площею 0,65 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3521981300:51:000:0001; житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4 .
Таким чином суд першої інстанції дійшов обгрунтовнаого висновку про те, що скільки спірне майно було відчужене від імені спадкодавця ОСОБА_6 поза його волею, то він мав право за життя домагатися відновлення свого права на нього, що власне й здійснив, свідченням чому є ухвалення заочного рішення Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2024 року. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_6 , позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковане майно, володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених ст. 388 ЦК України підстав для витребування від ОСОБА_2 , як останнього набувача спірного нерухомого майна, на користь позивача спірної квартири
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині добросовісності ОСОБА_2 та його необізнаності про те, що він придбавав спірну квартиру у особи , яка не мала право її відчужувати, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
У частині першій статті 388 ЦК України зазначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що добросовісність набувача майна, придбаного за відплатним договором, не є запорукою неможливості витребування такого майна, якщо воно вибуло з володіння первісного власника поза його волею.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року у справі № 199/4884/17 (провадження № 61-3601св22), вказано, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
З огляду на викладене суд касаційної інстанції у вказаній постанові виснував, що з аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин».
Крім того, у вказаній постанові колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надавала оцінку доводам зустрічного позову про визнання особи добросовісним набувачем нерухомого майна та не встановив наявності підстав для його задоволення, зазначивши, що остання набувачка нерухомого майна не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до продавця, у якого вона придбала цю квартиру, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.
Водночас колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, скасовуючи постанову апеляційного суду у цій справі та передаючи її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначила, що прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.
Наведене може створити враження відсутності єдиного підходу до визначення правових наслідків визнання останнього набувача добросовісним та до того, як статус добросовісного набувача впливає на можливість законного власника майна реалізувати передбачене пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України право на його витребування.
Водночас, на переконання колегії суддів, відповідні розбіжності усунуто Великою Палатою Верховного Суду у постанові 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, до висновків якої доцільно буде звернутися далі по тексту в контексті аналізу дотримання приписів Конвенції і Першого протоколу до неї в цій справі.
Насамперед апеляційний суд зауважує, що інтерес первісного власника у поверненні майна до свого законного володіння та інтерес останнього набувача, який полягає у збереженні набутого права власності на майно, є конкуруючими у спірних правовідносинах та, в певному роді, паритетними, оскільки як первісний власник, так і останній набувач у такій ситуації діють добросовісно та мають законні очікування на повернення чи збереження права власності відповідно.
Водночас неможливо не зауважити, що майновий інтерес первісного власника виник раніше і, за відсутності його волевиявлення на відчуження майна, мав би захищатися з певною долею пріоритету.
У той же час, з огляду на різноманітні обставини, які можуть виникати в процесі укладення цивільно-правових договорів з розпорядження майном, розроблення єдиного та універсального підходу до того, як саме підлягають вирішенню подібні спори, є дещо ускладненим.
Вирішуючи спір про витребування майна, суд має надати оцінку обставинам вибуття майна з володіння первісного власника, обставинам набуття майна у власність останнім набувачем та, безперечно, оцінити перспективи можливості відновлення своїх прав кожної із сторін на предмет їх реальності та виконуваності.
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.
Такими обставинами, на переконання Великої Палати Верховного Суду, можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
У справі, яка переглядається, встановлено, що реєстрація права власності на спірну квартиру, яку придбавав ОСОБА_2 29 грудня 2020 року відбулася на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2014 року, поза волею власника спірної квартири - ОСОБА_6 .
Так, у пункті 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 також зазначено, що, вирішуючи питання про витребування майна, важливо перевірити добросовісність, насамперед, набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.
Щодо дотримання стандартів правомірності втручання у право власності відповідача - кінцевого набувача апеляційний суд зазначає наступне.
Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання. Зокрема, у статті 1 Першого протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.
ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine].
Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».
У рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави. У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.
ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність. Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження. Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного. Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. У свою чергу, втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним.
Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним. Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
Повертаючись до обставин справи, яка переглядається, колегія суддів зауважує, що законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.
Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі.
Що стосується принципу пропорційності, то апеляційний суд уважає, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.
Ураховуючи встановлені у цій справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення законного власника на підставі підробленого договору, який позивач не укладала, витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача є пропорційним втручанням у право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
Саме такий підхід застосувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, про яку згадувалося раніше по тексту
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також сформулювала такі фундаментальні висновки, застосовні у спорах про витребування майна з чужого незаконного володіння, які виникають між особами приватного права: відсутність факту чи наміру зловживання позивачем своїми правами щодо спірного нерухомого майна, яке вибуло з його володіння поза його волею (за відсутності будь-якої зовнішньої об`єктивної форми вираження її волевиявлення), вказує на відсутність підстав для відмови у захисті його права власності; недоторканність набутого добросовісним набувачем права власності за рахунок позбавлення законного власника, який не допускав недобросовісного користування своїми правами та не виражав волевиявлення на передачу майна, можливості поновити своє порушене, внаслідок вибуття належного йому майна за неукладеним правочином, майнове право суперечить завданню цивільного судочинства; принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, стосується не лише кінцевого добросовісного набувача майна, а й первинного законного володільця, який маючи у власності певне майно, розраховує, що його право на мирне володіння майном буде захищене належним правовим регулюванням; у разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, на підставі неукладеного правочину, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав (неукладений правочин не створює жодних правових наслідків), безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції; водночас добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при виборі недобросовісного контрагента. Окрім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, добросовісний набувач оцінює й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину, такі як занижена ціна договору (про що зазначала позивачка), факт неодноразового протягом короткого проміжку часу перепродажу майна, поведінка продавця тощо; витребування майна, яке вибуло з володіння позивачки поза її волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивачки та інтересами відповідачки, яка не позбавлена права на відшкодування завданих їй збитків, зокрема, в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого придбала нерухоме майно. У разі понесення відповідних витрат на підставі приписів частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України відповідачка має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених нею із часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Як добросовісний набувач (володілець) відповідачка має право залишити собі здійснені нею поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, а якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, вона має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість; висновки щодо неможливості покладення на добросовісного набувача надмірного індивідуального тягаря у зв`язку з витребуванням майна на користь законного володільця, зокрема ті, що викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, є незастосовними до правовідносин за участі фізичних осіб, оскільки сформульовані у справі, де позивачем був орган місцевого самоврядування, а спірне майно вибуло з комунальної власності внаслідок незаконної, за доводами позивача, приватизації, у той час як у справі, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, законний володілець - фізична особа взагалі не була учасником правовідносин, за яких майно вибуло з її володіння, та не підписувала договору купівлі-продажу.
З урахуванням викладеного, оцінивши положення Конвенції та Першого протоколу до неї, проте не лише в контексті добросовісності кінцевого набувача, а й з точки зору права власника на мирне володіння належною їй на праві власності квартирою, колегія суддів констатує, що повернення у цій справі протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідач ОСОБА_2 не позбавлений права на відшкодування за рахунок продавця майна завданих їй збитків.
З огляду на характер спірних правовідносин апеляційний суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України також не встановлено.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, вірно здійснив оцінку обставин добросовісності останнього набувача майна, та визначився з співвідношенням права первинного власника на захист порушених прав з правами добросовісного набувача та перевірив можливість витребування майна в контексті приписів Конвенції та Першого протоколу до неї, у зв`язку з чим рішення суду має бути залишено без змін, а скарга без задоволення на підставі статті 375 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381-383 ЦПК України, ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шемет Ігор Олегович, - залишити без задоволення. 
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: