Справа № 635/9476/24
Провадження № 2/635/1099/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року смт Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, на підставі письмових матеріалів, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

I. ПРОЦЕДУРА.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на приєднання відповідача до договору комплексного банківського обслуговування та користування кредитним лімітом за платіжною карткою, а також на невиконання відповідачем обов`язку належного повернення заборгованості.

Справу відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; ухвалою про відкриття провадження сторонам визначено строки для подання заяв по суті справи та доказів. 

Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки спір стосується документально підтверджуваних обставин і може бути вирішений на підставі письмових доказів, поданих учасниками справи. Заслуховування усних пояснень не є необхідним, оскільки у справі не порушуються питання, що потребують безпосередньої оцінки достовірності показань чи поведінки сторін. Такий порядок розгляду відповідає положенням ЦПК України та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на усне слухання не є абсолютним, а письмове провадження є допустимим, якщо сторони мали реальну можливість подати свої доводи і докази, а справа може бути належно вирішена за матеріалами справи (рішення у справі Jussila v. Finland).

Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.
Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

II. ФАКТИ

Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач обґрунтовує позов тим, що 01.07.2019 відповідач приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «ПУМБ», у зв`язку з чим між сторонами виникли кредитні правовідносини за договором № 2001346286101.

Позивач зазначає, що на підставі укладеного договору відповідачу було відкрито рахунок та встановлено кредитний ліміт, яким відповідач користувався шляхом здійснення операцій із використанням платіжної картки.

Позивач посилається на те, що відповідач належним чином не виконав обов`язок щодо повернення використаних кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

За твердженням позивача, станом на 01.07.2024 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 226 420 грн. 98 коп., з яких 145 696 грн. 21 коп. — заборгованість за сумою кредиту, 80 724 грн. 77 коп. — заборгованість за процентами.

У зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість та судові витрати.

Позивач посилається на те, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, відповідач отримав кредит у межах встановленого кредитного ліміту, однак належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

У матеріалах справи міститься заява про приєднання відповідача до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «ПУМБ» від 01.07.2019. Поданий документ містить графічний підпис відповідача.

Також до справи долучено паспорт споживчого кредиту від 01.07.2019, який містить графічний підпис відповідача.

Із поданого паспорта споживчого кредиту вбачається, що кредитний продукт передбачав встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. У документі зазначено кредитний ліміт 32 100 грн., орієнтовний строк кредитування 12 місяців та процентну ставку 47,88 % річних.

На підтвердження умов банківського обслуговування позивачем подано Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджену рішенням Правління Банку від 11.06.2019 та введену в дію з 12.06.2019.

На підтвердження руху коштів за договором позивачем подано виписку за рахунком відповідача за період з 01.07.2019 по 01.07.2024.

Із виписки вбачається відображення операцій із використання платіжної картки, у тому числі операцій купівлі товарів через POS-термінали, зняття готівкових коштів, переказів коштів, погашення процентів, нарахування процентів, внутрішньобанківських проводок та інших операцій облікового характеру.

Зокрема, у виписці відображені записи про погашення заборгованості за процентами за договором № 2001346286101 від 01.07.2019, а також записи про нарахування процентів за користування кредитним лімітом.

Крім виписки, позивачем подано довідку про зміну кредитного ліміту.

Із поданої довідки вбачається, що після укладення договору розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався. У довідці зазначено, зокрема, збільшення кредитного ліміту до 42 100 грн., 62 100 грн., 92 100 грн., 110 100 грн., 112 400 грн., а також подальші зміни ліміту. Станом на 26.06.2024 у довідці зазначений діючий кредитний ліміт у розмірі 145 696 грн. 21 коп.

Також позивачем подано розрахунок заборгованості станом на 01.07.2024.

Згідно з поданим розрахунком позивач визначив:

заборгованість за сумою кредиту — 145 696 грн. 21 коп.;
заборгованість за процентами — 80 724 грн. 77 коп.;
загальну суму заборгованості — 226 420 грн. 98 коп.

Із розрахунку вбачається, що заявлена до стягнення сума сформована позивачем як сукупність заборгованості за сумою кредиту та нарахованими процентами за договором № 2001346286101 від 01.07.2019.

Також у матеріалах справи містяться копії документа, що посвідчує особу відповідача, та документа про реєстраційний номер облікової картки платника податків.

На підтвердження виконання обов`язку щодо направлення відповідачу копії позовної заяви позивачем подано опис вкладення та реєстр поштових відправлень, у яких зазначено відправлення поштової кореспонденції на ім`я ОСОБА_1 за адресою його проживання.

Також до матеріалів справи долучено платіжну інструкцію про сплату судового збору у розмірі 2 717 грн. 05 коп.

Документи позивача.

Позовна заява; платіжна інструкція про сплату судового збору; заява про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 01.07.2019; паспорт споживчого кредиту від 01.07.2019; копії документів, що посвідчують особу відповідача; Публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб; виписка за рахунком за період з 01.07.2019 по 01.07.2024; довідка про зміну кредитного ліміту; розрахунок заборгованості станом на 01.07.2024; опис вкладення; реєстр поштових відправлень та інші поштові документи.

Документи відповідача

Відзив, письмові пояснення, заперечення або інші письмові докази від відповідача до суду не надходили.

Інші матеріали

Матеріали щодо направлення відповідачу копії позовної заяви та матеріали щодо сплати судового збору.

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання договору про надання споживчого кредиту встановлюються законом. У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежена імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд застосовує насамперед Закон України «Про споживче кредитування», Закон України «Про електронну комерцію» та законодавство про захист прав споживачів.

Суд розглядає спір як спір у сфері споживчого кредитування, де перевірці підлягає весь ланцюг правовідносин: переддоговірне інформування, оцінка кредитоспроможності, погодження індивідуальних умов, укладення договору, надання кредитних коштів, інформування під час виконання договору, настання прострочення та правильність розрахунку заборгованості.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», спрямований на імплементацію європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг.

Частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що зміна умов договору про споживчий кредит можлива лише за згодою сторін, а умова про односторонню зміну є нікчемною. Після змін, внесених Законом №3498-IX від 22.11.2023, законодавець зберіг принцип необхідності згоди сторін та передбачив спеціальні гарантії для договорів кредитної лінії і кредитування рахунку, включаючи належне інформування споживача та право відмовитися від продовження строку користування кредитом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» поновлювана кредитна лінія означає можливість повторного використання кредитних коштів після погашення заборгованості в межах установленого кредитного ліміту. Таке визначення не регулює питання зміни розміру кредитного ліміту чи інших умов кредитування.

Статті 2, 8–11 Закону України «Про споживче кредитування» покладають на кредитодавця обов`язок надати споживачу повну та персоналізовану переддоговірну інформацію, а також провести оцінку кредитоспроможності. Ці обставини входять до предмета доказування.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець зобов`язаний передати споживачу один з оригіналів договору та додатків способом, що дозволяє ідентифікувати отримувача. Обов`язок доведення такого передання покладається на кредитодавця.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює правила відповідальності споживача та обмеження щодо неустойки. Тому кредитодавець повинен подати поелементний і перевірюваний розрахунок із розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій і санкцій.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, що враховується судом під час оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС орієнтує на високий рівень захисту прав споживачів. Суд враховує підходи Суду Справедливості ЄС, зокрема у справі Radlinger, щодо необхідності перевірки дотримання імперативних вимог про інформування споживача.

Електронні правочини та електронні документи.

Закон України «Про електронну комерцію» (ст. 11, ч. 12 ст. 11, ст. 12) визначає порядок укладення та підписання електронних договорів і прирівнює належно підписаний електронний договір до письмової форми.

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» (ст. 5, 7, 8) визначає поняття електронного документа, його оригіналу та допустимість як доказу.

Частина 4 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» встановлює, що кваліфікований електронний підпис має юридичну силу власноручного підпису.

Отже, у дистанційній моделі кредитування вирішальне значення мають перевірювані електронні сліди: ідентифікація особи, акцепт, підписання, цілісність документа та підтвердження його передання споживачу. Самі по собі паперові роздруківки не замінюють такого доказування.

Перевірка судом дотримання вимог спеціального законодавства не є виходом за межі позовних вимог, а становить обов`язок суду щодо застосування імперативних норм матеріального права.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається, та несе ризик їх недоведення. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів не є обов`язком суду.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій електронній копії. Паперова копія електронного доказу не є письмовим доказом і не усуває необхідності перевірки його походження та цілісності.

У разі посилання на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані. Для підтвердження волевиявлення можуть використовуватися журнали подій CSV/JSON, дані щодо OTP-кодів, файли електронного підпису (PDF, P7S, ASiC), електронні виписки та інші відтворювані електронні носії інформації. Ці приклади наведені лише як ілюстрація можливості існування перевірюваних електронних доказів і не є встановленим судом стандартом доказування та не визначають вичерпного переліку допустимих доказів.

Для небанківських кредитодавців вимоги щодо збереження та відновлення інформації встановлені Положенням НБУ №199. Для банків відповідні вимоги визначені Положенням, затвердженим постановою НБУ від 17.06.2004 №265, із змінами, внесеними постановою НБУ від 25.05.2015 №337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства формують стандарт відповідального кредитування: кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов кредиту, провести оцінку кредитоспроможності споживача, надати персоналізовану інформацію та мати можливість підтвердити виконання цих обов`язків. Ризик недоведеності покладається на кредитодавця.

Тому проценти, комісії та інші платежі, що становлять винагороду кредитодавця, можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного інформування, укладення договору, передання його примірника споживачу та наявності прозорого і перевірюваного розрахунку.

Витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню лише за наявності належних доказів та з урахуванням критеріїв необхідності й розумності.

Для доведення електронного волевиявлення кредитодавець повинен підтвердити, що саме було показано споживачу, коли, у якій редакції та за яких умов споживач погодився з відповідними умовами кредитування.

Якщо кредитодавець використовує як паперові, так і дистанційні механізми взаємодії, суд окремо оцінює первинне приєднання та подальші зміни умов. Паперовий документ підтверджує лише факт підписання саме цього документа і не замінює доказів електронної частини правовідносин.

I V. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.

Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.

Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.

Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. 

Якщо кредитор посилається на поновлювану кредитну лінію та зміни кредитного ліміту як на складову формування заявленої заборгованості, він повинен надати суду зрозумілі та перевірювані відомості щодо кожного використання кредитного ресурсу (траншу), які дозволяють встановити дату його виникнення, розмір, строк користування відповідними коштами, дату та підстави зміни кредитного ліміту, стан заборгованості на такі дати, а також вплив відповідних змін на структуру боргу. Лише за наявності таких відомостей суд може перевірити, чи не призвело збільшення кредитного ліміту до фактичного продовження строку користування раніше наданими коштами та чи не включає заявлена до стягнення сума проценти, нараховані після спливу строків кредитування окремих траншів.

Ненадання таких відомостей унеможливлює перевірку розрахунку заборгованості та не може бути усунуте шляхом покладення на суд обов`язку самостійно аналізувати масив банківських операцій, визначати окремі транші кредитування, встановлювати строки їх користування та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитора.

Предмет судової перевірки у цій справі.

У цій справі позивач просить стягнути з відповідача 226 420 грн. 98 коп., з яких 145 696 грн. 21 коп. визначено як заборгованість за сумою кредиту, а 80 724 грн. 77 коп. — як заборгованість за процентами.

Суд виходить із того, що для вирішення спору недостатньо встановити лише факт підписання відповідачем заяви про приєднання до банківського обслуговування. Суд повинен перевірити, чи довів позивач увесь ланцюг обставин, з яких він виводить заявлену до стягнення суму: первинне приєднання, індивідуальні умови кредитування, межу усвідомленої згоди споживача, фактичне використання кредитного ресурсу, правомірність зміни кредитного ліміту, правильність нарахування процентів і прозорість кінцевого розрахунку.

Тому у цій справі суд окремо оцінює: по-перше, що було погоджено відповідачем 01.07.2019; по-друге, чи доведено подальше збільшення кредитного ліміту як погоджену зміну умов споживчого кредитування; по-третє, чи дозволяє виписка перевірити фактичне отримання та неповернення саме 145 696 грн. 21 коп. тіла кредиту; по-четверте, чи доведено правомірність і розмір 80 724 грн. 77 коп. процентів.

Доводи позивача та їх оцінка.

Позивач посилається на те, що 01.07.2019 відповідач підписав заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, у зв`язку з чим між сторонами виникли кредитні правовідносини за договором № 2001346286101.

Суд приймає цей довід у тій частині, що матеріали справи містять заяву про приєднання та паспорт споживчого кредиту від 01.07.2019, які мають графічний підпис відповідача. Це підтверджує факт первинного оформлення відповідачем документів банківського обслуговування та погодження ним початкових параметрів кредитного продукту, зазначених у паспорті споживчого кредиту.

Разом із тим цей довід не доводить автоматично заявлену до стягнення суму 226 420 грн. 98 коп., оскільки первинний кредитний ліміт, зазначений у паспорті споживчого кредиту, становив 32 100 грн., тоді як до стягнення заявлено 145 696 грн. 21 коп. основного боргу та 80 724 грн. 77 коп. процентів. Отже, спірна сума сформована не лише первинним приєднанням від 01.07.2019, а подальшим користуванням кредитною лінією, змінами кредитного ліміту, нарахуванням процентів і банківським обліком за період до 01.07.2024.

Позивач посилається на те, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, яким він користувався шляхом здійснення операцій із використанням платіжної картки.

Суд враховує, що подана виписка дійсно містить записи про карткові операції, зняття готівки, перекази, погашення процентів, нарахування процентів та інші банківські проводки. Однак наявність значного масиву операцій не замінює обов`язку позивача подати зрозумілий, поопераційний і перевірюваний розрахунок, який дозволяє відокремити кредитні кошти від власних коштів клієнта, встановити кожне фактичне використання кредитного ресурсу, кожне погашення, залишок після кожної істотної операції та кінцевий непогашений залишок.

Позивач посилається на довідку про зміну кредитного ліміту як на підтвердження того, що кредитний ліміт неодноразово змінювався та станом на 26.06.2024 становив 145 696 грн. 21 коп.

Суд оцінює цю довідку як внутрішній документ банку, який відображає позицію позивача щодо зміни ліміту, але сам по собі не доводить волевиявлення відповідача на прийняття кожної зміни, не підтверджує належного повідомлення споживача, не містить доказів передання йому змінених умов і не дозволяє встановити, що саме відповідач бачив, коли саме, у якій редакції та яким способом погодився з відповідними змінами.

Позивач посилається на розрахунок заборгованості станом на 01.07.2024.

Суд враховує, що розрахунок містить кінцеві суми, заявлені до стягнення, однак не є самодостатнім доказом фактичного існування боргу. Розрахунок повинен бути перевірюваним через первинні або належні похідні дані, які дозволяють суду встановити походження кожного елемента боргу. У даному випадку розрахунок не усуває невизначеності щодо того, які саме операції сформували тіло кредиту, за які саме періоди нараховано проценти, на які суми вони нараховані, чи не нараховувалися проценти після спливу строків користування окремими сумами кредитного ресурсу та чи не включено до заявленого тіла кредиту інші платежі.

Доводи відповідача та їх оцінка.

Відповідач відзиву, письмових пояснень або доказів на спростування позову не подав.
Однак процесуальна пасивність відповідача не означає визнання позову та не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Суд не може задовольнити позов лише через те, що відповідач не скористався правом на подання відзиву.

У споживчих правовідносинах суд зобов`язаний перевірити дотримання імперативних вимог закону незалежно від активності споживача, оскільки інакше захист слабшої сторони був би формальним.

Первинне приєднання та межі його доказового значення

Суд встановив, що матеріали справи містять заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 01.07.2019 та паспорт споживчого кредиту від тієї самої дати. Ці документи мають графічний підпис відповідача.

Отже, у цій справі не йдеться про повну відсутність будь-якого документа, який підтверджує первинне приєднання відповідача до банківського обслуговування. Паперовий документ із графічним підписом підтверджує факт підписання саме цього документа.

Водночас первинне приєднання не є тотожним доведенню всього боргу, заявленого до стягнення. Суд розмежовує факт підписання заяви та паспорта споживчого кредиту 01.07.2019 і питання подальшого формування боргу протягом п`яти років користування кредитною лінією.

Із паспорта споживчого кредиту вбачається початковий кредитний ліміт 32 100 грн., орієнтовний строк кредитування 12 місяців та процентна ставка 47,88 % річних. Саме ці параметри є первинною видимою межею економічного ризику, яка випливає з підписаних відповідачем документів.

Позивач же просить стягнути суму, яка значно перевищує початковий кредитний ліміт. Тому саме на позивача покладається обов`язок довести, яким чином первинна межа кредитного ризику була змінена, чи була така зміна доведена до відповідача, чи була вона прийнята відповідачем та чи сформувала заявлений борг у законний і перевірюваний спосіб.

Хронологія редакцій умов і тарифів.

Публічна пропозиція, подана позивачем, затверджена рішенням Правління Банку від 11.06.2019 та введена в дію з 12.06.2019, тобто до дати підписання відповідачем заяви про приєднання від 01.07.2019.

Тому сама дата цієї редакції не свідчить про її очевидну пізнішу появу після приєднання. Однак цього недостатньо для висновку про доведеність усіх умов кредитування протягом усього періоду дії спірних правовідносин.

Позивач не обмежує свої вимоги початковим лімітом 32 100 грн. та початковою фактичною моделлю користування кредитом. Навпаки, позов ґрунтується на багаторазовій зміні кредитного ліміту та нарахуванні процентів упродовж тривалого періоду.

У матеріалах справи відсутні докази того, які саме редакції умов, правил і тарифів застосовувалися до кожної зміни кредитного ліміту, коли вони були доведені до відповідача, у який спосіб відповідач отримував відповідні повідомлення та чи погоджувався з такими змінами.

Ризик невизначеності редакцій умов і тарифів несе професійний кредитодавець, оскільки саме він організовує кредитний продукт, веде кредитну справу, змінює ліміти, супроводжує договір і формує доказову базу щодо споживчого кредитування.

Електронна модель доказування та її значення у цій справі.

У цій справі первинне приєднання підтверджується паперовими документами з графічним підписом відповідача. Тому питання електронної форми не є вирішальним для встановлення самого факту підписання заяви та паспорта споживчого кредиту 01.07.2019.

Однак питання електронної моделі доказування має істотне значення для оцінки подальшого супроводу кредитної лінії, зміни кредитного ліміту, повідомлення відповідача про нові умови, доведення післяукладеного інформування та підтвердження прийняття відповідачем подальших змін.

Позивач подав до суду роздруківки, довідки, виписку та розрахунок. Подання таких документів через систему «Електронний суд» саме по собі не перетворює їх на електронні докази у розумінні статті 100 ЦПК України та не підтверджує походження первинних цифрових даних.

Матеріали справи не містять службових журналів подій, журналів авторизації, електронних повідомлень із підтвердженням доставки, технічних записів про показ відповідачу конкретних редакцій умов, відомостей про прийняття ним змінених умов, контрольних цифрових відбитків документів, електронних підтверджень передання примірників змін до договору або інших даних, які дозволяли б перевірити подальшу електронну взаємодію банку зі споживачем.

Тому суд виходить із того, що паперове первинне приєднання не замінює доказів подальшої електронної або дистанційної взаємодії, якщо саме на таку модель фактично спирається банк при зміні ліміту, супроводженні кредиту та формуванні боргу.

Зміна кредитного ліміту.

Із довідки про зміну кредитного ліміту вбачається, що після встановлення початкового кредитного ліміту його розмір неодноразово змінювався, у тому числі збільшувався до 42 100 грн., 62 100 грн., 92 100 грн., 110 100 грн., 112 400 грн., а станом на 26.06.2024 зазначений у сумі 145 696 грн. 21 коп.

Суд не заперечує, що банк як кредитодавець міг вести внутрішній облік кредитного ліміту. Однак для судового стягнення заборгованості недостатньо самого факту внутрішньої фіксації банком зміненого ліміту.

Зміна кредитного ліміту у споживчому кредитуванні не є технічною арифметичною дією. Вона впливає на межу можливого боргу, межу фінансового ризику споживача, повну вартість кредиту та економічні наслідки користування кредитом.

Тому позивач повинен був довести не лише те, що банк у своїй системі зазначив новий ліміт, а й те, що відповідач був належним чином повідомлений про відповідну зміну, мав реальну можливість зрозуміти її наслідки, отримав або мав доступ до відповідних умов і прийняв таку зміну у спосіб, який допускає перевірку судом.

Надані матеріали цього не підтверджують. Довідка про зміну ліміту не містить доказів згоди відповідача, не містить доказів доставки повідомлень, не містить доказів показу відповідачу нових умов, не містить доказів передання йому примірників змін до договору та не дозволяє встановити, що збільшення ліміту було для відповідача економічно видимим у момент, коли відповідний ризик виникав.

Оцінка збільшення кредитного ліміту за наявності вже використаного кредитного ресурсу

Суд окремо оцінює обставину збільшення кредитного ліміту за наявності вже сформованої заборгованості, оскільки вона має істотне значення для перевірки того, чи може кінцеве від`ємне сальдо рахунку вважатися доведеним тілом кредиту.

Із довідки про зміну кредитного ліміту, наприклад, вбачається, що 22.04.2021 кредитний ліміт було збільшено з 42 100 грн. 00 коп. до 62 100 грн. 00 коп. При цьому на дату цього збільшення за даними самого позивача вже існувала непогашена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 32 456 грн. 12 коп. Отже, збільшення ліміту відбулося не після повернення використаної частини кредитних коштів, а за наявності вже використаного та непогашеного кредитного ресурсу.

Отже, збільшення ліміту відбулося не після повного повернення використаного кредитного ресурсу і не за нульового стану кредитних правовідносин, а за наявності вже використаної та непогашеної частини кредиту.

Суд виходить із того, що поновлювана кредитна лінія у значенні ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» означає право споживача повторно користуватися кредитом у межах установленого кредитного ліміту після повернення використаної частини кредитних коштів. Тому поновлюваність кредитної лінії не може тлумачитися як право кредитодавця нарощувати межу кредитування поверх уже існуючої заборгованості без належного інформування споживача, без перевірки його кредитоспроможності та без прозорого обліку впливу такого збільшення на попередньо використані суми кредиту.

За таких обставин збільшення ліміту 22.04.2021 , так само як і інші у цій справі, не може розглядатися судом як нейтральне технічне розширення доступного кредитного ресурсу. Воно відбулося тоді, коли за даними самого позивача вже існував непогашений залишок тіла кредиту. Тому позивач мав довести, чому за наявності такого залишку банк не припинив подальше нарощування кредитного ризику, не закрив або не обмежив доступ до кредитного ресурсу, а навпаки — збільшив ліміт до 62 100 грн. 00 коп.

Саме в цій частині суд не підміняє собою кредитодавця і не визначає, яке управлінське рішення мав ухвалити банк. Однак, оскільки позивач просить стягнути кінцеву суму боргу, сформовану після такого збільшення ліміту, саме позивач повинен був показати, як це збільшення вплинуло на вже існуючу заборгованість, на строки користування раніше наданими коштами, на черговість погашення платежів, на подальше нарахування процентів та на кінцевий залишок тіла кредиту.

За відсутності таких відомостей неможливо перевірити, чи не призвело збільшення кредитного ліміту за наявності вже непогашеного тіла до фактичного продовження строку користування попередніми траншами, чи не були платежі відповідача спрямовані на проценти замість погашення тіла, яке вже мало погашатися, та чи не сформувалося кінцеве від`ємне сальдо як результат внутрішнього банківського обліку, а не як чистий залишок фактично отриманих і неповернутих кредитних коштів.

Суд наголошує, що кінцеве від`ємне сальдо рахунку саме по собі не доводить розмір тіла кредиту, якщо позивач не розкрив структуру такого сальдо за окремими траншами, строками користування, платежами, черговістю погашення та впливом змін кредитного ліміту. У такій ситуації неможливо встановити, яка частина заявленого залишку є фактично неповернутими кредитними коштами, а яка могла сформуватися внаслідок продовження користування старими сумами, нарахування процентів, зміни порядку погашення або перенесення заборгованості в межах збільшеного ліміту.

Тому наведена обставина не є самостійною санкцією проти позивача і не є оцінкою господарської доцільності дій банку. Вона має доказове значення: вона показує, що заявлений позивачем кінцевий залишок тіла кредиту не може бути прийнятий судом як очевидний і самодостатній доказ боргу без поопераційного пояснення того, як саме цей залишок сформувався після збільшення ліміту за наявності вже непогашеної заборгованості.

За таких умов ризик невизначеності щодо впливу збільшення кредитного ліміту на вже існуючу заборгованість, строки користування попередніми сумами, черговість погашення та кінцевий розмір тіла кредиту несе позивач як професійний кредитодавець.

Межа усвідомленої згоди відповідача.

Суд виходить із того, що межа усвідомленої згоди споживача визначається не тим, що кредитодавець згодом відобразив у своїх довідках або розрахунках, а тим економічним ризиком, який був зроблений видимим для споживача до або під час прийняття ним відповідного рішення.

Ризик стає видимим не тоді, коли його описали, а тоді, коли його неможливо не побачити.

У цій справі первинно видимими для відповідача з поданих документів є початковий ліміт 32 100 грн., орієнтовний строк кредитування 12 місяців і процентна ставка 47,88 % річних.

Позивач не довів, що подальше збільшення кредитного ліміту до 145 696 грн. 21 коп. було доведене до відповідача у спосіб, який дозволяє встановити його усвідомлену згоду саме на такий рівень економічного ризику.

Сам факт кредитної лінії не означає згоди споживача на будь-який майбутній борг. Граничний ліміт, встановлений або змінений банком у своїй системі, не є самостійним доказом усвідомленої згоди споживача на стягнення всієї суми, яка згодом відображена у розрахунку банку.

Тому у цій справі суд не має підстав ототожнювати внутрішньобанківський облік зміненого ліміту з належно доведеною межею усвідомленої згоди відповідача.

Фактична видача кредиту та виписка.

Позивач подав виписку за рахунком за період з 01.07.2019 по 01.07.2024. Виписка містить велику кількість записів про операції, зокрема купівлю товарів, зняття готівки, перекази, нарахування процентів, погашення процентів та внутрішньобанківські проводки.

Однак суд оцінює не кількість записів у виписці, а її здатність підтвердити саме заявлений борг.

Тіло кредиту доводиться не підсумковою цифрою, а перевірюваними даними про кожне кредитне зарахування, кожне використання кредитного ресурсу, кожне погашення і залишок після таких операцій.

Подана виписка не містить окремого поопераційного відокремлення кредитних коштів від власних коштів відповідача. Вона не дозволяє встановити, які саме операції позивач вважає кредитними траншами, які кошти були власними коштами клієнта, які суми погашали тіло кредиту, які суми погашали проценти, а які операції мали лише внутрішньобанківський обліковий характер.

Виписка також не дозволяє простежити формування заявленої суми 145 696 грн. 21 коп. як непогашеного тіла кредиту шляхом послідовної та зрозумілої арифметичної перевірки.

Суд звертає увагу, що подана виписка не дозволяє встановити, які саме операції сформували заявлену до стягнення суму 145 696 грн. 21 коп. як залишок тіла кредиту. Із виписки неможливо визначити перелік кредитних траншів, що залишилися непогашеними станом на 01.07.2024, їх розмір, дату виникнення, строк користування кожним із них та залишок після здійснення всіх подальших платежів. За відсутності таких даних суд позбавлений можливості перевірити, чи відповідає заявлене кінцеве сальдо фактично неповернутим кредитним коштам, а тому не може визнати його належним доказом тіла кредиту.

За таких умов суд не може самостійно реконструювати борг із масиву банківських операцій, визначати замість позивача окремі кредитні транші, відокремлювати їх від власних коштів відповідача та створювати власний розрахунок.

Це не є функцією суду. Це є обов`язком професійного кредитодавця, який звернувся до суду з грошовою вимогою.

Розрахунок заборгованості.

Поданий розрахунок визначає кінцевий результат: 145 696 грн. 21 коп. тіла кредиту та 80 724 грн. 77 коп. процентів.

Однак розрахунок не є прозорим у тій частині, яка має вирішальне значення для справи. Він не містить достатнього поелементного зв`язку між конкретними операціями виписки, змінами кредитного ліміту, строками користування окремими сумами кредитного ресурсу, датами виникнення прострочення та кінцевою сумою боргу.

Суд не може перевірити, чи не включає заявлена сума тіла кредиту проценти, комісії, внутрішні нарахування або інші платежі, які не є фактично отриманими відповідачем кредитними коштами.

Так само суд не може перевірити, на які саме суми, за які саме періоди та на підставі яких саме чинних умов нараховано 80 724 грн. 77 коп. процентів.

Отже, розрахунок не усуває невизначеність, яка виникає з виписки та довідки про зміну кредитного ліміту, а лише підсумовує позицію позивача.

Проценти як «прибуткові» нарахування.

Проценти є винагородою кредитодавця за користування кредитним ресурсом. Їх стягнення можливе лише за умови, що позивач довів належне інформування споживача про ціну кредиту, належне погодження умов, фактичне користування відповідними сумами кредиту, строк такого користування та правильність нарахування.

У цій справі позивач не довів належними і перевірюваними доказами, що відповідач був поінформований про всі істотні умови подальшого збільшення кредитного ліміту, що він прийняв відповідні зміни, що йому передавалися примірники змінених умов, а також що проценти нараховані саме на фактично використані та неповернуті кредитні кошти у межах погоджених строків.

Тому заявлені до стягнення проценти у сумі 80 724 грн. 77 коп. не можуть бути стягнуті, оскільки їх правова та арифметична підстава не доведена.

Оцінка кредитоспроможності та відповідальне кредитування.

Матеріали справи не містять доказів оцінки кредитоспроможності відповідача ані на момент первинного встановлення кредитного ліміту, ані на момент подальших істотних збільшень ліміту.

Ця обставина має значення не лише для оцінки правомірності дій кредитодавця, а й для оцінки добросовісності формування боргу.

Коли професійний кредитодавець послідовно збільшує кредитний ліміт споживача та згодом просить суд стягнути значну суму боргу, він повинен мати можливість показати, що таке збільшення не було механічним нарощуванням ризику, а здійснювалося у межах відповідального кредитування, з урахуванням здатності споживача виконувати майбутні зобов`язання.

Відсутність таких доказів посилює висновок суду про те, що позивач не довів належний ланцюг споживчого кредитування, який передував заявленій до стягнення сумі.

,V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Отже, якщо загальні норми ЦК України визначають загальну модель зобов`язання з повернення коштів, то Закон України «Про споживче кредитування» визначає спеціальні умови, за яких професійний кредитодавець може вимагати стягнення боргу саме у заявленому розмірі та саме у заявлений спосіб.

У цій справі матеріали підтверджують лише те, що відповідач 01.07.2019 підписав заяву про приєднання та паспорт споживчого кредиту, у якому зазначено початковий кредитний ліміт 32 100 грн., орієнтовний строк кредитування 12 місяців та процентну ставку 47,88 % річних. Однак позивач просить стягнути не цей початковий ліміт і не конкретно доведені транші, а кінцеве від`ємне сальдо у розмірі 145 696 грн. 21 коп., яке дорівнює встановленому банком станом на 26.06.2024 кредитному ліміту .

Саме ця обставина не підтверджує позов, а навпаки потребує особливої перевірки. Кредитний ліміт є лише максимальною межею можливого користування кредитним ресурсом. Він не є доказом того, що споживач фактично отримав кошти саме у такому розмірі, що всі ці кошти залишилися неповернутими, що вони не змішані з процентами, комісіями, внутрішніми банківськими проводками, перекласифікаціями або наслідками зміни черговості погашення.

Тіло кредиту не доводиться тим, що кінцеве сальдо дорівнює або майже дорівнює кредитному ліміту. Навпаки, така тотожність вимагає від позивача пояснити, як саме ліміт, який є межею доступного кредитування, перетворився на суму фактично отриманого та неповернутого кредиту. Без поопераційного розкриття траншів, платежів, погашень, строків користування кожною сумою та черговості зарахування платежів суд не може ототожнити ліміт із тілом кредиту.

Окремо суд враховує, що позивач не довів, за який саме період сформувалося заявлене до стягнення тіло кредиту у сумі 145 696 грн. 21 коп. Із поданих матеріалів неможливо встановити, які конкретні кредитні транші залишилися непогашеними, коли вони виникли, який строк користування кожним із них спливав, які платежі відповідача мали бути зараховані на їх погашення та який залишок тіла існував після кожного такого платежу. Тому суд не може визначити, чи заявлена сума складається з останніх операцій користування кредитним ресурсом, чи включає давніші транші, користування якими фактично продовжувалося через подальші зміни кредитного ліміту, нарахування процентів або зміну черговості погашення. За відсутності такого розкриття періоду і структури формування тіла кредиту кінцеве від`ємне сальдо не може бути визнане належним доказом фактично отриманих і неповернутих кредитних коштів.

Суд окремо враховує, що принаймні на прикладі 22.04.2021 кредитний ліміт було збільшено з 42 100 грн. 00 коп. до 62 100 грн. 00 коп. тоді, коли за даними самого позивача вже існувала непогашена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 32 456 грн. 12 коп. Тобто збільшення ліміту відбувалося не після повернення використаної частини кредитних коштів, а за наявності вже використаного та непогашеного кредитного ресурсу.

За змістом ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» поновлювана кредитна лінія означає право споживача повторно користуватися кредитом після повернення використаної частини кредитних коштів у межах установленого кредитного ліміту. Вона не означає права кредитодавця нарощувати межу кредитування поверх уже існуючої заборгованості без належного інформування, без доведення згоди споживача, без оцінки кредитоспроможності та без прозорого пояснення впливу такого збільшення на попередні транші.

Тому подальше збільшення ліміту за наявності вже використаного кредитного ресурсу ставить під сумнів саму можливість сприймати кінцеве від`ємне сальдо як чисте тіло кредиту. У такій ситуації позивач мав довести, які саме суми були попередніми траншами, які строки користування ними спливали, які платежі відповідача повинні були спрямовуватися на погашення тіла, чи не були вони спрямовані на проценти, чи не продовжувалося фактичне користування старими сумами за рахунок наступного збільшення ліміту та як саме це вплинуло на кінцевий залишок.

Позивач цього не довів. Подані виписка, довідка про зміну ліміту та розрахунок показують лише внутрішню позицію банку про кінцевий борг, але не дають суду можливості перевірити структуру цього боргу. Суд не може встановити, яка частина заявленої суми 145 696 грн. 21 коп. є фактично неповернутими кредитними коштами, а яка могла сформуватися внаслідок продовження користування попередніми сумами, зміни ліміту, нарахування процентів, перекласифікацій, внутрішніх списань або зміни черговості погашення.

Саме тому неможливо стягнути навіть тіло кредиту, хоча воно дорівнює або майже дорівнює кредитному ліміту. Кредитний ліміт і тіло кредиту мають різну правову природу: ліміт є максимальною дозволеною межею користування, а тіло — це конкретна сума фактично наданих, використаних і неповернутих кредитних коштів. Якщо позивач не показав шлях від кожної операції до кінцевого залишку, суд не має підстав вважати, що заявлене сальдо є саме тілом кредиту.

Отже, позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами ні правових і арифметичних підстав для стягнення процентів у сумі 80 724 грн. 77 коп., ні існування тіла кредиту у сумі 145 696 грн. 21 коп. як фактично отриманих і неповернутих відповідачем кредитних коштів.

За таких обставин заявлена до стягнення сума 226 420 грн. 98 коп. не підтверджена у спосіб, який дозволяє суду ухвалити рішення про її стягнення. Позов підлягає відмові повністю.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону, яка програла спір.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, сплачений позивачем судовий збір залишається за позивачем та не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. 6, ч. 2 ст. 627, ст. 1048, ч. 3 ст. 1054 ЦК України, ст. 2, 8–11, абз. 2–3 ч. 1 ст. 13, ч. 4 ст. 16, ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 12, 13, 81, 100, 141, 263–265, 274, 279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 226 420 грн. 98 коп. — відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Харківський апеляційний суд шляхом подання апеляційної скарги через Харківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», код за ЄДРПОУ 14282829, 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4.

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Суддя: І.Е. Бондаренко