Справа №760/28677/24 2/760/9752/26	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року м. Київ
Солом`янський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Ішуніної Л. М.
за участю секретаря судового засідання Воловіченко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету, правонаступником якого є Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного авіаційного університету, правонаступником якого є Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут» (далі - КАІ), в якому просить: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 22 жовтня 2024 року №1130/к в частині його звільнення; поновити його на посаді провідного фахівця з 31 жовтня 2024 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Повідомленням від 30 серпня 2024 року його, під розпис, було повідомлено про скорочення штатної одиниці провідного фахівця Відділу управління та адміністрування згідно з наказом від 29 серпня 2024 року № 442/од «Про ліквідацію структурного підрозділу», яке відбудеться 31 жовтня 2024 року. Крім того, йому було повідомлено про скорочення посади провідного фахівця, яку він обіймав, а також про припинення з ним трудового договору 31 жовтня 2024 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Згідно з наказом від 22 жовтня 2024 року № 1130/к його було звільнено із займаної посади 31 жовтня 2024 року.
Вважає, що його звільнення відбулося із неправильним застосуванням положень КЗпП України та порушенням його прав.
Зокрема, він є кандидатом технічних наук та має диплом інженера-механіка. Відповідно до наказу відповідача від 03 липня 2024 року №351/од, на виконання наказу ректора від 03 липня 2024 № 350/од «Про затвердження структури університету», було введено значну кількість структурних підрозділів та посад. Проте, всупереч вимогам чинного законодавства, жодної з вакансій йому, який має відповідну кваліфікацію, запропоновано не було.
Крім того, при звільненні відповідач не взяв до уваги його статус як учасника бойових дій, який наділений певними пільгами та правами. Так, положеннями статті 42 КЗпП України визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, учасникам бойових дій.
Враховуючи вищевикладене, вважає, що його звільнення відбулося із порушенням норм чинного законодавства, тому наказ про звільнення підлягає скасуванню, а останній поновленню на посаді, яку обіймав до звільнення. Крім того, у разі винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
У зв`язку з викладеним, позивач звернулася до суду з указаним позовом та просив його задовольнити.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 листопада 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2024 року вказану позовну заву було залишено без руху.
На виконання зазначеної ухвали 23 квітня 2025 року позивачем надано до суду докази направлення адвокатського запиту відповідачу з метою отримання витребуваних доказів.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано у відповідача інформацію про наявність вакантних посад на момент повідомлення ОСОБА_1 про припинення з ним трудового договору, а також на момент його звільнення.
03 вересня 2025 року до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача повідомив, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2023 року № 921-р (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2024 року № 851-р) «Про реорганізацію Національного авіаційного університету», Національний авіаційний університет реорганізовано шляхом його поділу на державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут» та Українську державну льотну академію. КАІ є правонаступником Національного авіаційного університету відповідно до розподільчого балансу. КАІ утворено 07 листопада 2024 року.
Щодо суті спору зазначив, що адміністрація Національного авіаційного університету, на підставі наказу голови комісії з реорганізації Національного авіаційного університету, в.о. ректора від 29 серпня 2024 року № 442/од «Про ліквідацію структурного підрозділу» у відповідності до статті 49-2 КЗпП України попередила за 2 місяці до звільнення провідного фахівця сектору аналізу, планування та моніторингу Відділу управління та адміністрування ОСОБА_1 про скорочення посади провідного фахівця, яку він обіймав. Також ОСОБА_1 був повідомлений про припинення з ним трудового договору 31 жовтня 2024 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Інша посада ОСОБА_1 не пропонувалася через відсутність вакантних посад в штатному розписі Національного авіаційного університету.
Крім того, вказав, що позовна заява підлягає поверненню без розгляду, у зв`язку з поданням неповноважною особою та пропуском процесуальних строків.
Зокрема, до позовної заяви від 08 листопада 2024 року додано ордер ВК № 1149795 з такими даними: клієнт - ОСОБА_2 , номер договору - 08/11 від 08 листопада 2024 року, орган - Запорізький окружний адміністративний суд. До заяви про виконання вимог ухвали від 22 квітня 2025 року додано ордер ВК № 1149738 з такими даними: клієнт - ОСОБА_1 , номер договору - 08/11 від 07 листопада 2024 року, орган - Солом`янський районний суд міста Києва. При цьому, при спрямуванні адвокатського запиту на адресу Національного авіаційного університету було додано ордер ВК № 1149738* з такими даними: клієнт - ОСОБА_1 , номер договору - 08/11 від 07 листопада 2024 року, орган - Національний авіаційний університет.
Разом з тим, відповідно до роз`яснення Ради адвокатів України від 15- 16 грудня 2023 року № 137 один згенерований бланк ордеру, якому присвоєна серія і номер є оригіналом і повинен існувати в єдиному примірнику. Використання бланку ордера повторно для представництва різних клієнтів, в різних органах, в різний період часу є порушенням Правил адвокатської етики. 
Таким чином, наведені обставини свідчать про недійсність адвокатського ордеру ВК № 1149738 та про неправомочність подання позову, з огляду на те, що ордер ВК № 1149795 не надавав представникові відповідних повноважень у даній справі. 
Окрім того, ухвалою суду від 15 листопада 2024 року позивачу було надано 10 днів для усунення недоліків позовної заяви. Строк закінчувався 25 листопада 2024 року, а представник позивача подав документи лише 22 квітня 2025 року, тобто, з пропуском строку на 4 місяці без клопотання про поновлення строку. Такі дії свідчать про процесуальні порушення зі сторони позивача.
Також, представник відповідача зауважив, що позивач просить поновити його на посаді провідного фахівця, хоча згідно з наказом про звільнення від 22 жовтня 2024 року № 1130/к, його звільнено з посади провідного фахівця сектору аналізу, планування та моніторингу Відділу управління та адміністрування. Нормами чинного законодавства встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір. Водночас, працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.
Таким чином, зазначення неіснуючої посади для поновлення унеможливлює виконання судового рішення, оскільки закон вимагає поновлення саме на попередній роботі, а не на будь-якій аналогічній посаді. Окрім того, зважаючи на те, що позивача не було переведено з Національного авіаційного університету до КАІ, він не вправі вимагати його поновлення в КАІ. Відтак, позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав.
Крім того, в обґрунтування вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач не надав суду документів, що підтверджують його середній заробіток, а також розрахунку суми до стягнення.
Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив повернути позовну заяву без розгляду, а також повідомив, що КАІ не має можливості надати штатні документи Національного авіаційного університету через припинення його діяльності 07 листопада 2024 року.
08 вересня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що ухвала суду про відкриття провадження від 28 квітня 2025 року, якою було встановлено 15-денний строк з дня отримання цієї ухвали для подання відзиву з викладенням заперечення проти позову, була доставлена до електронного суду 23 червня 2025 року, тому строк для подачі відзиву сплив 08 липня 2025 року. Отже, відзив поданий з пропуском процесуального строк, однак з клопотанням про поновлення строку відповідач не звертався.
Щодо порушення строків усунення недоліків, то ухвалою суду про залишення позовної заяви без руху від 15 листопада 2024 року було надано строк у десять днів з дня отримання її копії для усунення зазначених недоліків. Копію ухвали надійшла до електронного кабінету позивача 16 квітня 2025 року, тому саме з цієї дати слід рахувати 10 днів. 22 квітня 2025 року на адресу суду було скеровано клопотання щодо виконання вимог ухвали суду про усунення недоліків позовної заяви, тобто, в межах 10-денного строку.
Що стосується доводів відповідача про те, що ним було дотримано вимог статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача, то роботодавець є таким, що виконав передбачений статтею обов`язок, якщо запропонував працівнику, який підлягає скороченню, з моменту повідомлення працівників про скорочення та до моменту фактичного звільнення, всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. 
Відповідачем таких дій вчинено не було, що свідчить про невиконання ним обов`язку щодо працевлаштування вивільнюваного працівника, що негативно впливає на законність процедури скорочення штату та слугує підставою для поновлення позивача на роботі.
Доводи відповідача про те, що позивача не було переведено з Національного авіаційного університету до КАІ, тому він не справі вимагати його поновлення на новоствореному підприємстві є безпідставними. 
Зокрема, у разі наявності правонаступника, поновлення на роботі відбувається шляхом видання наказу правонаступником, який зобов`язаний виконати рішення суду або рішення іншого органу, що розглядає трудовий спір про поновлення працівника на попередній посаді. Трудовий договір працівника продовжує діяти, а правонаступник стає його новим роботодавцем, який має виконати всі зобов`язання перед працівником, включаючи виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією роботодавця і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатись у здійснення дискреційних повноважень державного органу. 
У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установу реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.
Таким чином, обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції.
Враховуючи подані сторонами заяви по суті, дослідивши матеріали справи, суд, після відкриття провадження, встановив, що позов подано без додержання вимог, визначених статтями 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, а саме: позивачем не зазначено його місце проживання чи перебування, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, а представником позивача не долучено до позову належним чином оформлених документів на підтвердження його повноважень, у зв`язку з чим, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року вищевказаний позов було залишено без руху.
На виконання зазначеної ухвали 25 листопада 2025 року позивачем надано суду позовну заяву у новій редакції, зазначивши його місце проживання чи перебування, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, а також належним чином оформлені документи на підтвердження повноважень представника позивача.
26 листопада 2025 року ухвалою суду продовжено розгляд справи та призначено судове засідання.
02 квітня 2026 року представником відповідача подано до суду додаткові пояснення, в яких він зазначив, що позивач не виконав свого обов`язку щодо доведення обґрунтованості позовних вимог.
Так, єдиним заходом, вжитим представником позивача після отримання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 15 листопада 2024 року, стало направлення 16 квітня 2025 року адвокатського запиту на електронну адресу КАІ. Однак вже 22 квітня 2025 року, на четвертий робочий день з моменту надсилання запиту, представник позивача звернувся до суду із заявою про виконання ухвали. Відповідно до статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» орган, якому адресовано адвокатський запит, зобов`язаний надати відповідь протягом п`яти робочих днів. Таким чином, на момент подання заяви до суду законний строк для надання відповіді на запит ще не сплив, і жодної відповіді отримати було об`єктивно неможливо. Звернення до суду до завершення цього строку свідчить про те, що метою подання заяви не було реальне усунення недоліків позовної заяви.
Крім того, відповідь КАІ на адвокатський запит сформовано 18 квітня 2025 року та направлено адвокату Конопліцькому І. В. 25 квітня 2025 року через систему «Вчасно». Попри отримання цієї відповіді, представник позивача не вчинив жодних подальших дій: повторного запиту не направив, інших заходів із отримання інформації не вжив, нових доказів суду не надав, що свідчить про пасивність сторони позивача у питанні формування доказової бази.
Також, позивач не надав належних доказів самого факту трудових відносин з відповідачем та його звільнення. Зокрема, до позовної заяви долучено трудову книжку позивача, однак її зміст не підтверджує обставин, на які він посилається. У доданому фрагменті трудової книжки міститься лише запис від 17 травня 2016 року про звільнення з роботи за сумісництвом за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України, жодного запису про прийняття позивача на посаду провідного фахівця сектору аналізу, планування та моніторингу Відділу управління та адміністрування Національного авіаційного університету, запису про звільнення з цієї посади у жовтні 2024 року, трудова книжка не містить. 
Відповідні обставини частково вбачаються з документів, долучених самим відповідачем у відзиві (повідомлення про припинення трудового договору), однак зазначене не знімає з позивача процесуального обов`язку формувати власну доказову базу. Перекладання тягаря доказування на процесуального опонента або розрахунок на докази, надані відповідачем, є несумісним із принципом змагальності, закріпленим у статті 12 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, позов подано без доказів на підтвердження зазначених у ньому обставин, ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху виконано формально та з пропуском строку, а єдині вжиті заходи (направлення адвокатського запиту з неналежним ордером до завершення строку для відповіді) не відповідають стандарту добросовісної процесуальної поведінки, тому представник відповідача просить суд оцінити надані позивачем докази з урахуванням наведених обставин та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо.
Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд установив, що з 01 вересня 2021 року позивач перебував у трудових відносинах з Національним авіаційним університетом. Згідно з витягом з наказу т.в.о. ректора від 31 серпня 2021 року № 727/к позивача було прийнято на посаду провідного фахівця сектору аналізу, планування та моніторингу Відділу управління та адміністрування з 01 вересня 2021 року.
Відповідно до наказу Міністерства освіти та науки України від 13 жовтня 2023 року № 1249 було реорганізовано Національний авіаційний університет шляхом його поділу на Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут» (ЄДРПОУ 45853942) та Українську державну льотну академію (ЄДРПОУ 45826348).
З розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2023 року № 921-р вбачається, що Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут» є правонаступником майна, прав та обов`язків Національного авіаційного університету.
Наказом голови комісії з реорганізації Національного авіаційного університету, в.о. ректора Ксенії Семенової за № 442/0д від 29 серпня 2024 року, було затверджено список про ліквідацію структурних підрозділів з 01 листопада 2024 року: 1) відділ управління та адміністрування; 2) відділ санітарно-епідеміологічного контролю; 3) відділ студентського складу.
Також, даним наказом, начальнику планово-фінансового відділу Слободян Н. І. доручено внести відповідні зміни до штатного розпису університету.
Крім того, зазначеним наказом начальнику відділу кадрів доручено відповідно до статті 49-2 КЗпП України персонально передати про наступне вивільнення працівників підрозділів, зазначених в пункті 1 цього наказу, не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням запропонувати працівникам іншу роботу в університеті. У разі відмови зазначених у пункті 3.1 цього наказу працівників від переведення на іншу роботу або неможливість такого переведення з підстав передбачених чинним законодавством України про працю провести, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України розірвання з ними трудового договору з виплатою вихідної допомоги, відповідно до статті 44 КЗпП України. Бухгалтерії університету, відповідно до статті 47 КЗпП України, провести з вивільненими працівниками повний розрахунок відповідно до чинного законодавства та надати їм письмове повідомлення про нараховані та виплачені їм суми при звільнені.
Повідомленням за вих. № 01.01/120-719 від 30 серпня 2024 року, у зв`язку зі скороченням штатної одиниці провідного фахівця на підставі наказу від 29 серпня 2024 року № 442/0д, та відповідно до статті 49-2 КЗпП України, ОСОБА_1 , під розпис, було попереджено про скорочення посади провідного фахівця, яку він обіймає, а також про наступне його вивільнення та припинення з ним трудового договору 31 жовтня 2024 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Відповідно до витягу з наказу Національного авіаційного університету від 22 жовтня 2024 року № 1130/к, ОСОБА_1 було звільнено із посади провідного фахівця сектору аналізу, планування та моніторингу Відділу управління та адміністрування 31 жовтня 2024 року, у зв`язку з ліквідацією підрозділу, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Доручено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи 2024 рік - 7 к/днів та виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати. Підстава: наказ від 29 серпня 2024 року № 442/од, письмове повідомлення від 30 серпня 2024 року.
Позивач вважає зазначений наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Таким чином, у цій справі предметом спору є трудовий спір щодо дотримання роботодавцем законодавства при звільненні працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КзПП України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
За змістом статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Згідно з частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цого Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації).
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Разом з тим, за загальним правилом, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу (постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, від 27 травня 2021 року в справі № 201/6689/19).
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Подібні висновки щодо застосування положень статті 49-2 КЗпП України викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18), Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 527/1263/20-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 280/82/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 206/2500/20, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15-ц.
У постанові від 10 січня 2024 року у справі №621/2737/21 Верховний Суд наголосив на тому, що звільнення на підставі частини першої статті 40 КЗпП України можливе виключно у випадку, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу та виконання роботодавцем обов`язку запропонування працівникові всіх вакантних посад (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Враховуючи вищевикладене, сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.
Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.
Отже, тягар доведення дотримання гарантій при звільненні працівника покладається на роботодавця.
Так, судом, зі змісту повідомлення за вих. № 01.01/120-719 від 30 серпня 2024 року, яким позивача було повідомлено про скорочення його посади та його наступне вивільнення, встановлено, що у пункті 3 вказаного повідомлення зазначено: «У зв`язку зі скороченням 31 жовтня 2024 року штатної одиниці (посади) провідного фахівця, яку Ви займаєте, пропонуємо Вам наступні вакансії станом на 30.08.2024 року». 
Разом з тим, у таблиці, яка міститься у даному повідомлені та розміщена під пунктом 3 містяться пусті (не заповнені) графи, в яких мали б бути відображені вакантні посади та запропоновані позивачу, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Інших доказів, які б підтверджували виконання покладеного на відповідача відповідно до норм трудового законодавства обов`язку щодо повідомлення працівника (позивача) про наявність вакантних посад в установі протягом терміну попередження, та на день звільнення, або щодо доведеності відсутності жодних вакантних посад, на які міг би претендувати робітник, матеріали справи не містять, та стороною відповідача не надано.
Зокрема, щодо виконання ухвали суду про витребування у відповідача інформації про наявність вакантних посад на момент повідомлення ОСОБА_1 про припинення з ним трудового договору, а також на момент його звільнення, представником відповідача було подано до суду лист за вих. № 04.01/41 від 14 липня 2025 року, в якому зазначено про неможливість надання запитуваної інформації у зв`язку звідутністю обліку в старій програмі Алькор. 
На підставі вищевикладеного можна дійти висновку, що позивачеві відповідачем разом з попередженням від 30 серпня 2024 року № 01.01/120-719, перелік посад, які були вакантні, запропонований не був, що порушує приписи статті 49-2 КЗпП України.
Відтак, судом установлено, що відповідачем під час звільнення не було дотримано гарантій, передбачених статтею 49-2 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 не було запропоновано вакантних посад, які він міг обійняти на момент попередження про скорочення його посади та протягом періоду вивільнення, що свідчить про порушення порядку звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Аналіз зазначених положень у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 621/2737/21.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача порушенням процедури вивільнення, передбаченої статтею 49-2 КЗпП, у зв`язку з чим, наказ Національного авіаційного університету від 22 жовтня 2024 року № 1130/к в частині звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України слід визнати незаконним та поновити ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця сектору аналізу, планування та моніторингу Відділу управління та адміністрування з 31 жовтня 2024 року.
Що стосується посилань сторони відповідача на те, що позивач не вправі вимагати його поновлення на посаді провідного фахівця в КАІ, оскільки його не було переведено до КАІ, який було утворено шляхом поділу Національного авіаційного університету, то суд їх вважає безпідставними, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Таким чином, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до іншої юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й у трудових відносинах, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).
Це зумовлено тим, що внаслідок реорганізації, на відміну від ліквідації, припиняється лише сама юридична особа як така, а її діяльність триває, але вже не в колишній, яка існувала до реорганізації, а в новій організаційно-правовій формі юридичної особи.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 357/13937/19 (провадження № 61-7072 св 22).
Крім того, у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником (постанови Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 721/910/19 (провадження № 61-4490св21), від 21 травня 2025 року у справі № 357/2597/22 (провадження № 61-763св25).
На підставі вищевикладеного, оскільки внаслідок реорганізації Національного авіаційного університету шляхом поділу його діяльність не припинилася, а продовжується в новій організаційно-правовій формі, зокрема - Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут», який є правонаступником Національного авіаційного університету, то до відповідача в порядку правонаступництва перейшли усі права та обов`язки Національного авіаційного університету у трудових правовідносинах з позивачем, що існували на момент припинення Національного авіаційного університету як юридичної особи.
Відсутність факту переведення позивача з Національного авіаційного університету до КАІ не звільняє відповідача від виконання цих обов`язків та не може бути підставою для відмови позивачу в захисті порушеного права, оскільки перехід обов`язків роботодавця до правонаступника відбувається в силу закону і не залежить від вчинення роботодавцем чи працівником додаткових дій щодо «переведення».
Таким чином, виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі покладається на правонаступника - Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут», який зобов`язаний поновити позивача на роботі на рівнозначній (аналогічній) посаді, а за її відсутності - внести відповідні зміни до штатного розпису для введення такої посади.
Щодо доводів відповідача про те, що позивач просить поновити його на посаді провідного фахівця, що не є аналогічною посаді яку він обіймав, а саме - посаду провідного фахівця сектору аналізу, планування та моніторингу Відділу управління та адміністрування, то суд їх відхиляє, оскільки вважає їх надмірним формалізмом, з огляду на те, що навіть у повідомленні про скорочення посади та вивільнення позивача, відповідач зазначав саме посаду провідного фахівця, без наведення повного найменування структурного підрозділу (сектору, відділу), в якому ця посада перебувала. Таким чином, скорочене найменування посади, яке позивач зазначає у своїх вимогах, повністю відповідає тому найменуванню, яке використав сам відповідач у документах щодо звільнення позивача.
Крім того, суд враховує, що з матеріалів справи з достатньою очевидністю вбачається, з якої саме посади (у конкретному структурному підрозділі) позивача було незаконно звільнено, а тому неточність формулювання найменування посади у позовних вимогах, яка повторює формулювання самого відповідача, не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права позивача. Визначення належного способу захисту та обсягу прав, які підлягають відновленню, належить до повноважень суду, який не може ставити реалізацію права позивача на поновлення на роботі в залежність від суто формальних розбіжностей у найменуванні посади, що не впливають на суть спірних правовідносин.
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Встановивши, що ОСОБА_1 звільнений з порушенням процедури вивільнення, передбаченої статтею 49-2 КЗпП та підлягає поновленню на роботі, він має право на компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 01 листопада 2024 року по 08 квітня 2026 року становить 368 робочих днів.
Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що останніми місяцями роботи позивача були серпень 2024 року та вересень 2024 року, в яких позивачу було нараховано зарплату в розмірі - 8 000 грн за серпень та 8 000 грн за вересень, що підтверджується Формою ОК-5 Пенсійного фонду України відносно позивача та розрахунком, наданим стороною позивача. Відповідач власного розрахунку та доказів на спросутвання зазначених відомостей щодо розміру заробітної плати позивача не надав, тому суд враховує їх під час розгляду цієї справи.
Загальна кількість відпрацьованих робочих днів, з урахуванням того, що позивач працював звичайний 5-денний робочий графік та відсутністю доказів протилежного у матеріалах справи, у серпні та вересні 2024 року становить 43 дні. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 372,09 грн (8 000+8 000/43=372,09).
З огляду на викладене, з першого дня після звільнення позивача, 01 листопада 2024 року по день ухвалення даного судового рішення- 08 квітня 2026 року розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 372,09 грн (середньоденна заробітна плата) х 368 робочих днів = 136 929,12 грн. Розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.
Доводи відповідача щодо формального усунення позивачем недоліків позовної заяви, порушення строку виконання відповідної ухвали суду та неналежного підтвердження повноважень представника позивача не підлягають повторній оцінці в рішенні суду, оскільки зазначені обставини вже були предметом судового розгляду на стадії відкриття провадження та його продовження, за результатами якого судом ухвалено відповідні процесуальні рішення.
На підставі викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Судовий збір у розмірі 2 580,59 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі звільнений від його сплати на підставі закону.
Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи у розмірі 60 000 грн, суд зазначає таке.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).
Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Як вбачається з матеріалів справи, 07 листопада 2024 року між позивачем та адвокатом Конопліцьким І. В. був укладений договір № 08/11 про надання правничої (адвокатської) допомоги, відповідно до якого виконавець зобов`язується надати клієнту послуги з надання правової інформації, консультацій з правових питань, складання процесуальних документів та представництва в суді інтересів клієнта, а останній зобов`язується в розмірі та порядку, прийняти надані послуги та оплатити їх у порядку та розмірі, визначених цим договором.
Відповідно до пункту 3.1 договору розмір гонорару та порядок його сплати визначаються у Акті виконаних робіт з розрахунку 2 500 грн/година що є невід`ємною частиною цього договору. 
Згідно з Актом виконаних робіт від 30 квітня 2026 року № 30/04, рахунку-фактури від 30 квітня 2026 року № 30/04, адвокатом Конопліцьким І. В. надано, а позивачем прийнято та оплачено послуги з надання правничої допомоги у судовій справі № 760/28677/24 відповідно до договору від 07 листопада 2024 року № 08/11. Перелік наданих послуг: вивчення судової практики - 2 год. - 5 000 грн; вивчення та аналіз матеріалів справи - 2 год. - 5 000 грн; складання та подача позовної заяви - 3 год. - 7 500 грн; складання та подача адвокатського запиту - 2 год. - 5 000 грн; підготовка заяви про виконання вимоги ухвалу суду - 1 год. - 2 500 грн; підготовка заяви про ВКЗ - 0,5 год. - 1 250 грн; підготовка клопотання про долучення судової практики - 2 год. - 5 000 грн; підготовка заяви про розгляд справи без участі сторони - 0,5 год. - 1 250 грн; заява про виконання ухвали суду - 0,5 год. - 1 250 грн; відповідь на відзив - 2 год. - 5 000 грн; участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - 1 год. - 2 500 грн, всього - 41 250 грн.
З квитанції до прибуткового касового ордеру від 30 квітня 2026 року № 1 Брусилом Ю. В. сплачено за правничу (адвокатську) допомогу згідно з договором від 07 листопада 2024 року № 08/11 41 250 грн.
23 лютого 2026 року між позивачем та адвокатом Піун С. В. був укладений договір № 23/02/2 про надання правничої (адвокатської) допомоги, відповідно до якого виконавець зобов`язується надати клієнту послуги з надання правової інформації, консультацій з правових питань, складання процесуальних документів та представництва в суді інтересів клієнта, а останній зобов`язується в розмірі та порядку, прийняти надані послуги та оплатити їх у порядку та розмірі, визначених цим договором.
Відповідно до пункту 3.1 договору розмір гонорару та порядок його сплати визначаються у Акті виконаних робіт з розрахунку 2 500 грн/година що є невід`ємною частиною цього договору. 
Згідно з Актом виконаних робіт від 30 квітня 2026 року № 31/04, рахунку-фактури від 30 квітня 2026 року № 31/04, адвокатом Піун С. П. надано, а позивачем прийнято та оплачено послуги з надання правничої допомоги відповідно до договору від 23 лютого 2026 року № 23/02/2 у судовій справі № 760/28677/24. Перелік наданих послуг: клопотання про долучення до матеріалів справи розрахунку середнього заробітку та уточнення судових витрат - 2 год. - 5 000 грн; заперечення на клопотання - 1,5 год. - 3 750 грн; клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника - 1 год. - 2 500 грн; заперечення на додаткові пояснення відповідача - 2 год. - 5 000 грн; клопотання про пришвидшення розгляду справи - 1 год. 2 500 грн, всього - 18 750 грн.
З квитанції до прибуткового касового ордеру від 30 квітня 2026 року № 31/04 Брусилом Ю. В. сплачено за правничу (адвокатську) допомогу згідно з договором від 23 лютого 2026 року № 23/02/2 по судовій справі № 760/28677/24 в сумі 18 750 грн.
Проте, відповідач подав до суду заперечення на заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якому представник відповідача зазначив, що адвокат Конопліцький І. В. претендує на компенсацію 7 годин підготовчої роботи: вивчення судової практики (2 год.), вивчення та аналіз матеріалів справи (2 год.), складання та подача позовної заяви (3 год.), разом - 17 500 грн. Однак жодна з цих робіт не здійснювалась як самостійна інтелектуальна праця в інтересах ОСОБА_1 , що підтверджується детальним порівняльним аналізом позовної заяви ОСОБА_1 від 08 листопада 2024 року та позовної заяви ОСОБА_3 від 07 листопада 2024 року - двох документів, підготовлених тим самим адвокатом у справах проти того самого відповідача. Аналіз свідчить про текстову ідентичність цих позовів на рівні понад 95%, зокрема, дослівно відтворені: фактичні обставини справи з посиланням на ті самі накази та повідомлення відповідача; правовий аналіз статей 40, 42, 49-2, 235 КЗпП України; посилання на постанову Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року № 9; постанову ВП ВС від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17; постанову ВС від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17; структура та прохальна частина. Відмінності обмежуються технічною заміною ПІБ позивача, його посади, вихідного номера повідомлення та переліку додатків.
За таких обставин заявлені витрати на проведену адвокатом Конопліцьким І. В. підготовчу допомогу є необґрунтованими, оскільки вся відповідна інтелектуальна та аналітична праця вже була здійснена адвокатом у рамках підготовки позову ОСОБА_3 напередодні. Реальна додаткова робота з підготовки позову ОСОБА_1 зводилася до технічної адаптації наявного шаблону і не могла зайняти 7 годин.
Адвокатський запит від 16 квітня 2025 року у справі Брусила Ю. В. (підписаний КЕП о 13:19:44 16 квітня 2025 року) не може бути підставою для компенсації витрат у розмірі 5 000 грн з таких причин: запит направлено до Національного авіаційного університету на адресу post@kai.edu.ua. Відповідач - КАІ у відповіді від 18 квітня 2025 року (вих. № 1003/06.01) офіційно повідомив адвоката Конопліцького І. В. про те, що ордер серія ВК № 1149738, що додавався до запиту, надає повноваження на представництво у закладі, який припинив господарську діяльність 07 листопада 2024 року. Отже, запит підготовлено з неправильним адресатом і з використанням недійсного ордера, що позбавляє таку послугу будь-якої практичної цінності; запит направлено 16 квітня 2025 року, тобто, через 5 місяців і 8 днів після подання позовної заяви та вже під час судового розгляду справи, тому зазначена послуга жодним чином не може вважатися елементом підготовчої роботи до звернення до суду і є запізнілою навіть як інструмент отримання додаткових доказів у ході провадження, тим більше, що КАІ фактично відмовив у прийнятті запиту. 
Щодо участі у судовому засіданні в режимі ВКЗ, то відповідач не заперечує сам факт участі, однак звертає увагу на те, що для трудового спору, який розглядається за правилами спрощеного провадження, участь у єдиному засіданні у режимі відеоконференції є мінімально необхідною і не потребує компенсації у заявленому розмірі. 
Щодо підготовки заяв про розгляд без участі сторони та виконання ухвали, то обидва документи є шаблонними та не вимагають самостійної аналітичної роботи. 
Щодо підготовки клопотання про долучення судової практики, зважаючи на те, що вся посилальна практика Верховного Суду є повністю ідентичною позову ОСОБА_3 і вже була відпрацьована в тій справі, заявлений обсяг є очевидно завищеним.
Що стосується послуг, наданих адвокатом Піун С. П., представник відповідача зазначив, що клопотання про долучення розрахунку середнього заробітку та уточнення судових витрат є технічним клопотанням про долучення розрахунку - стандартного документа у трудових спорах про стягнення заробітку. Заявлений обсяг у 2 години для підготовки такого клопотання є явно непропорційним його змісту та технічній природі. Розумний обсяг для такого документа не перевищує 30 хвилин. 
Щодо заперечення на клопотання, то вважає заявлений обсяг витрат завищеним з урахуванням того, що правова позиція у справі вже сформована у відзиві та відповідних процесуальних документах.
Клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника є стандартним шаблоном на 1-2 абзаци, підготовка якого об`єктивно не потребує більше 5-10 хвилин, тому заявлена година є явно завищеною. 
Заперечення на додаткові пояснення відповідача містять правову позицію, яка у трудовому спорі даної категорії є стандартною, а її відтворення у відповідях на пояснення є технічною операцією, що не вимагає глибокого самостійного дослідження. 
Клопотання про пришвидшення розгляду справи є шаблонним зверненням до суду з проханням призначити засідання, підготовка якого не може займати 1 годину.
Разом клопотання про розгляд за відсутності та клопотання про пришвидшення розгляду є суто технічними документами, підготовка яких у сукупності не могла зайняти більше 30 хвилин.
Враховуючи вищевикладене, у даному трудовому спорі, який є типовим для даної категорії справ, правові питання є стандартними, а сама правова позиція позивача є буквальним відтворенням позиції по паралельній справі Яроцького С. В., підготовленої тим самим адвокатом за 27 годин до цього, тому у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
При цьому, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про судові витрати, їх розмір підлягає суттєвому зменшенню. Розумно необхідний обсяг витрат на правничу допомогу у цій справі, з урахуванням її складності, реального обсягу виконаної роботи та наявних доказів, може бути оцінений не більше ніж у 3 000 грн.
Згідно з пунктами 2, 4 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує ,зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, а також дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131 св 19.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Про пропорційність і співмірність витрат йдеться і у Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, відповідно до висновку якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.
Проаналізувавши подані стороною позивача договори про надання правничої (адвокатської) допомоги, акти виконаних робіт, рахунки-фактури та квитанції до прибуткових касових ордерів, суд вважає, що сторона позивача довела понесення витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи викладене, беручи до уваги, що позов задоволено у повному обсязі, а суд, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатами робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатами документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що визначений стороною позивача до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу , є завищеним і не являється співмірним, обґрунтованим і пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданих послуг, складності справи, а тому суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру його відшкодування до 10 000 грн, який підлягає стягненню на користь позивача.
Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
На підставі викладеного, керуючись статтею 43 Конституції України, статтею 5-1, 40, 42, 49-2, 235 КЗпП України, статтями 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 133, 137, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ Національного авіаційного університету від 22 жовтня 2024 №1130/к в частині звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця сектору аналізу, планування та моніторингу Відділу управління та адміністрування. 
Стягнути з Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2024 рокупо 08 квітня 2026 року в сумі 136 929,12 (сто тридцять шість тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять грн. 12 коп.) гривень. Розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут» в дохід держави в рахунок сплати судового збору 2 580,59 грн.
Стягнути з Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця сектору аналізу, планування та моніторингу Відділу управління та адміністрування та в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:
позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 
відповідач - Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут», код ЄДРПОУ 45853942, місцезнаходження: м. Київ, просп. Любомира Гузара, 1.
Повний текст рішення складено 16 червня 2026 року.
Суддя Л. М. Ішуніна