ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2026 року	справа № 380/8818/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у непроведенні повного розрахунку зі мною при звільненні в частині речового забезпечення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести повний розрахунок у частині речового забезпечення, а саме визначити обсяг неотриманого мною речового майна та нарахувати і виплатити грошовий еквівалент його вартості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України у військовому званні майора у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до витягу з наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України № 113 від 31 березня 2026 року позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я у зв`язку із встановленням інвалідності, а наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 97 від 05 квітня 2026 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 05 квітня 2026 року. На переконання позивача, з моменту виключення зі списків особового складу у відповідача виник обов`язок провести повний та остаточний розрахунок, включаючи речове забезпечення. Позивач стверджує, що під час проходження служби не була забезпечена речовим майном у повному обсязі, а при звільненні відповідач не здійснив жодного розрахунку в частині речового забезпечення і не надав матеріального еквівалента вартості неотриманого майна, що, за доводами позивача, свідчить про триваючу протиправну бездіяльність відповідача.
Ухвалою судді від 11.05.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечено. Відповідач зазначає, що згідно з пунктом 4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі - Порядок № 178), грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини. Оскільки позивач рапорту (заяви) про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно або про отримання довідки про вартість речового майна до відповідача не подавала, у відповідача не виникло правових підстав для видання наказу про виплату та для здійснення відповідного розрахунку. Відповідач також зазначив, що Військова частина НОМЕР_1 наказом командира № 437 від 16 листопада 2022 року зарахована на фінансове та логістичне забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з чим не веде речового обліку, не складає арматурних карток та не здійснює розрахунку вартості недоотриманого майна; зазначені функції покладені на Військову частину НОМЕР_2 . Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач подав відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погодився. Зазначив, що відповідач не надав доказів повного забезпечення її речовим майном, проведення остаточного розрахунку чи складення довідки про вартість неотриманого майна. Наполягав, що обов`язок забезпечити проведення повного остаточного розрахунку при звільненні покладається саме на відповідача в силу пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та не може ставитися у залежність від подання окремого рапорту. Просив позов задовольнити.
Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив та додаткові пояснення, в яких наполягав на раніше викладеній позиції, зазначаючи, що спір лежить виключно у процедурній площині, а механізм нарахування компенсації не може бути активований без письмового звернення (рапорту/заяви) особи, яка має на це право.
Позивач надала додаткові пояснення, в яких звернула увагу суду на те, що відповідач, серед іншого, послався на постанови Верховного Суду у справах із номерами, які не відповідають формату судових справ, та просила надати оцінку таким посиланням.
Розглянувши позовну заяву, відзив, відповідь на відзив, заперечення, додаткові пояснення сторін, дослідивши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 проходила військову службу у Збройних Силах України; згідно з витягом із наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України (по особовому складу) № 227 від 10 травня 2025 року її призначено офіцером воєнно-наукової групи штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 з військовим званням «майор».
Витягом із наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України (по особовому складу) № 113 від 31 березня 2026 року майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я - за наявності інвалідності).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 97 від 05 квітня 2026 року майора ОСОБА_1 з 05 квітня 2026 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Цим же наказом їй визначено та виплачено передбачені законодавством виплати при звільненні (щомісячну премію, грошову компенсацію за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки, одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням тощо).
Наявність у позивача статусу учасника бойових дій підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 05 липня 2016 року. 
Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 27 листопада 2025 року позивачу встановлено III групу інвалідності, причина інвалідності пов`язана із захистом Батьківщини. Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян підтверджується, що позивач є матір`ю.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 437 від 16 листопада 2022 року, виданого на виконання рішень вищого командування, фінансове та логістичне забезпечення Військової частини НОМЕР_1 здійснює Військова частина НОМЕР_2 .
Згідно з рапортом начальника адміністративного управління штабу Військової частини НОМЕР_1 від 21 травня 2026 року до адміністративного управління штабу Військової частини НОМЕР_1 рапорти щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно або щодо отримання довідки про вартість речового майна від ОСОБА_1 не надходили. Доказів подання позивачем такого рапорту (заяви) до відповідача матеріали справи не містять; позивач факту подання рапорту (заяви) не стверджує, обґрунтовуючи позов саме відсутністю обов`язку його подання.
Спірним у цій справі є питання про наявність у відповідача обов`язку самостійно, без відповідного звернення (рапорту або заяви) позивача, провести розрахунок та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно станом на день виключення позивача зі списків особового складу, а також про наявність протиправної бездіяльності відповідача внаслідок непроведення такого розрахунку.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби. При цьому абзацом другим частини першої статті 9-1 цього Закону передбачено, що грошова компенсація замість речового майна, належного для видачі військовослужбовцям, виплачується у порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
Таким спеціальним нормативно-правовим актом, який деталізує механізм та встановлює процедуру реалізації права на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, є Порядок № 178, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема у разі звільнення з військової служби.
Водночас пунктом 4 Порядку № 178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини.
Аналіз наведених норм свідчить, що отримання речового майна в натурі є основною формою речового забезпечення військовослужбовця, тоді як грошова компенсація замість речового майна є альтернативною формою реалізації цього права. Реалізація права на грошову компенсацію законодавцем поставлена у залежність від волевиявлення особи, яке оформлюється шляхом подання заяви (рапорту), що є підставою для видання командиром військової частини відповідного наказу про виплату.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Однак наведена норма встановлює загальну гарантію забезпечення військовослужбовця та не змінює визначеного пунктом 4 Порядку № 178 спеціального механізму реалізації права на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, який передбачає подання заяви (рапорту) як необхідну умову для виникнення у військової частини обов`язку щодо нарахування та виплати конкретних сум такої компенсації.
Суд враховує, що питання реалізації права військовослужбовця на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду, який сформував сталу правову позицію щодо застосування пункту 4 Порядку № 178.
Так, у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 803/756/17 Верховний Суд зазначив, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
У постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 Верховний Суд наголосив, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини, при цьому умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту.
У постанові від 27 січня 2021 року у справі № 340/680/20 Верховний Суд, аналізуючи приписи пункту 4 Порядку № 178, дійшов висновку, що особа має право отримати грошову компенсацію за неотримане речове майно: перед звільненням - у разі подання відповідного рапорту під час проходження служби; після звільнення - у разі подання відповідної заяви після звільнення. Водночас за відсутності відповідного рапорту (заяви) у військової частини не виникає правових підстав для виплати такої компенсації.
Наведена правова позиція є послідовною та підтверджена подальшою практикою Верховного Суду, зокрема у постанові від 10 лютого 2025 року у справі № 240/5940/24, у якій Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що право на компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження служби військовослужбовці набувають при звільненні, і це право реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Стосовно посилання позивача на постанову Верховного Суду від 09 січня 2024 року у справі № 400/5062/22 суд зазначає таке. У зазначеній справі Верховний Суд дійсно підтвердив, що військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, а факт неоскарження наказу про звільнення не знімає з відповідача обов`язку виплатити компенсацію за заявою. 
Разом з тим у справі № 400/5062/22 судами було встановлено, що позивачка зверталася до військової частини із відповідним зверненням про виплату компенсації, а військова частина у такій виплаті відмовила; саме така відмова за наявності звернення і була кваліфікована як протиправна бездіяльність. 
За таких обставин, висновки Верховного Суду у справі № 400/5062/22 не спростовують, а навпаки - підтверджують, що реалізація права на грошову компенсацію відбувається шляхом подання відповідної заяви (рапорту), і не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у спосіб, на якому наполягає позивач, оскільки фактичні обставини цих справ є відмінними: у цій справі позивач до відповідача із заявою (рапортом) про виплату компенсації або про надання довідки про вартість речового майна не зверталася.
Суд також звертає увагу на те, що посилання у заперечення відповідача на «постанови Верховного Суду» у справах № 127089426 та № 134699347 не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки наведені номери не відповідають структурі та формату номерів судових справ, не містять індексу судової юрисдикції й номера провадження, а отже не дають можливості ідентифікувати відповідні судові рішення та перевірити їх зміст. У письмових поясненнях відповідач визнав цю обставину, зазначивши, що відповідні ідентифікатори було перенесено до тексту документа помилково внаслідок роботи з електронними базами даних. Суд критично оцінює таке посилання відповідача та не бере його до уваги; водночас зазначена обставина не впливає на вирішення спору по суті, оскільки правова позиція відповідача підтверджується іншими, належно ідентифікованими висновками Верховного Суду, наведеними вище.
Застосовуючи наведені правові висновки до спірних правовідносин, суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджується і позивачем не спростовано, що під час проходження військової служби та станом на день виключення зі списків особового складу позивач не зверталася до відповідача із заявою (рапортом) про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно чи про надання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі. 
Зазначене підтверджується рапортом начальника адміністративного управління штабу Військової частини НОМЕР_1 від 21 травня 2026 року та не заперечується самим позивачем, правова позиція якого ґрунтується на твердженні про відсутність обов`язку подавати такий рапорт.
За таких обставин, з огляду на наведене правове регулювання та сталу практику Верховного Суду, у відповідача не виникло обов`язку самостійно, за відсутності відповідної заяви (рапорту) позивача, провести розрахунок та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно станом на день виключення позивача зі списків особового складу. Невчинення відповідачем дій, обов`язку щодо вчинення яких у нього не виникло, не може бути кваліфіковане як протиправна бездіяльність у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд також враховує, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 437 від 16 листопада 2022 року Військова частина НОМЕР_1 перебуває на фінансовому та логістичному забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 . З огляду на положення пункту 1.5 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, затверджених наказом Міністерства оборони України від 22 травня 2017 року № 280, ведення речового обліку, складення арматурних карток та розрахунок вартості недоотриманого майна щодо військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 здійснюються Військовою частиною НОМЕР_2 . Водночас зазначена обставина організаційного характеру сама по собі не звільняє відповідача від виконання обов`язків у разі їх виникнення, однак у цій справі такий обов`язок не виник саме у зв`язку з неподанням позивачем відповідної заяви (рапорту), що є необхідною умовою для запуску визначеного законодавством механізму нарахування та виплати компенсації.
Суд наголошує, що наведене не позбавляє позивача права на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Відповідно до пункту 4 Порядку № 178 та усталеної практики Верховного Суду позивач як особа, звільнена з військової служби, зберігає право реалізувати таке право шляхом подання відповідної заяви за місцем колишньої військової служби; у разі відмови у виплаті за наявності такого звернення позивач не позбавлена права на судовий захист.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд вважає, що відповідач довів відсутність у нього обов`язку, про порушення якого стверджує позивач, тоді як позивачем не доведено наявності протиправної бездіяльності відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
В силу приписів ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.