Номер провадження: 22-ц/813/48/26 
Справа № 519/601/14-ц
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання права приватної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов`язання повернути нерухоме майно та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов`язання повернути нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.
Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1 .
У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання права приватної власності.
23 березня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про зміну позовних вимог, в яких просив:
1) визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та рухоме майно, яке находиться у житловому будинку;
2) скасувати повністю свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 14.12.2012, виданого ОСОБА_3 виконавчим комітетом Любопільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області;
3) визнати за ОСОБА_1 право власності на технічне приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 та рухоме майно, яке знаходиться в даному приміщені.
4) скасувати повністю свідоцтво про право власності на технічне приміщення №2-8 (10 поверх) секція №2 від 15.07.2017, індексний номер №6214419, виданого ОСОБА_2 реєстраційною службою Южненського міського управління юстиції Одеської області.
5) визнати за ОСОБА_2 право власності:
- на квартиру АДРЕСА_3 та рухоме майно даної квартири;
- на квартиру АДРЕСА_4 та рухоме майно даної квартири.
Позовна заява вмотивована тим, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був зареєстрований 22.03.1990 року Южненською селищною радою Суворовського району м. Одеси. 
Шлюбні відносини з відповідачкою не склались. Із-за відсутності почуттів та поваги один до одного постійно виникають сварки та скандали. Вважає, що подальше збереження шлюбу не можливе. 
Також зазначено, що у період шлюбу було придбано майно, а саме: квартиру АДРЕСА_4 , технічне приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 , був збудований житловий будинок за АДРЕСА_1 . Загальна вартість нерухомого мана складає 1 100 000,00 гривень. 
У період шлюбу було придбано рухоме майно, а саме: морозильна камера, холодильники, Керхер, компресор, телевізор, музикальний центр, мікрохвильова піч, кондиціонер. Загальна вартість рухомого майна складає 30 800,00 гривень. Вказане спільне рухоме майно розташоване за адресою по АДРЕСА_1 . 
У квартирі АДРЕСА_4 знаходиться спільне рухоме майно, а саме: пральна машина, набор для вмивання, ванна санвузол, холодильник, газова плита, кухонний гарнітур, прихожа, спальне ліжко, телевізор, кондиціонер, диван, гарнітур для читання, стіл для комп`ютера, люстра у кухні, люстра у спальні, люстра у прихожій. Загальна вартість рухомого майна складає 95 800,00 гривень. 
У технічному приміщенні під №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 знаходиться спільне рухоме майно, а саме: пральна машина, холодильник, витяжка, кондиціонер, ліжко, кухонний гарнітур, прихожа маленька. 
Загальна вартість рухомого майна складає 16 600,00 гривень. 
У квартирі під АДРЕСА_3 знаходиться спільне майно, а саме: телевізор, кондиціонер, пральна машина, бойлер, шафи, витяжка, холодильник. 
Загальна вартість рухомого майна складає 18 700 гривень. 
Загальна вартість придбаного майна у період шлюбу складає 161 900 гривень.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .
У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя.
Зустрічна позовна заява вмотивована тим, що Южним міським судом Одеської області розглядається цивільна справа №519/603/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, розподіл майна, що спільною сумісною власністю подружжя. 
Також зазначено, що ОСОБА_1 на протязі більше ніж десять років ніде не працював та не мав самостійного заробітку, пиячив, фактично жив у ОСОБА_2 на утриманні та не мав ніяких коштів на придбання майна. Крім того, предметом даного позову є частина майна як нерухомого, так і рухомого, яке є фактичною власністю спільних синів: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки набуто та придбане за їх особисті кошти. 
Так, по домовленості з сином ОСОБА_1 ОСОБА_2 за його власні кошти придбала технічне приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 , право власності на яке оформила на своє ім`я. Квартира АДРЕСА_4 придбана за власні кошти сина ОСОБА_3 , право власності на яку, ОСОБА_2 оформила на своє ім`я. 
Відповідно до укладеного між ОСОБА_2 та Обслуговуючим кооперативом «Будинок 6-А» договору №282 від 22.06.2009 року на пайову участь в будівництві квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2 повинна була сплатити обслуговуючому кооперативу «Будинок 6-А» кошти в сумі 290 720,00 гривень, а останній повинен був збудувати вказану вище квартиру. 
Зазначений договір ОСОБА_2 уклала від свого імені, так як на час укладання договору син – ОСОБА_3 знаходився в рейсі за межами України, а від його імені ОСОБА_2 уклала даний договір, оскільки син не надав довіреності представляти його інтереси. Також відповідно до укладеного між ОСОБА_2 та Обслуговуючим кооперативом «Будинок 6-А» договору №07-1 від 05.10.2009 року на пайову участь в будівництві технічного приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_5 , загальною площею 19,1 кв. м. ОСОБА_2 повинна була сплатити обслуговуючому кооперативу «Будинок 6-А» кошти в сумі 28 800,00 гривень, а останній повинен був збудувати вказане вище технічне приміщення. Зазначений договір ОСОБА_2 також уклала від свого імені, так як на час укладання договору син – ОСОБА_4 знаходився в рейсі за межами України, а від його імені ОСОБА_2 уклала даний договір, оскільки син не надав довіреності представляти його інтереси. 
Будівництво квартири та технічного приміщення були закінчені в 2012 році та Обслуговуючий кооператив «Будинок 6-А» по акту від 17.02.2012 року передав ОСОБА_2 зазначену вище квартиру та технічне приміщення. В подальшому всі документи про право власності на квартиру та технічне приміщення були оформлені на ім`я ОСОБА_2 . 
Також у зустрічному позові ОСОБА_2 вказала, що на будівництво зазначених вище квартири та технічного приміщення її сини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 із-за кордону пересилали постійно свої кошти в іноземній валюті, які вони заробили особисто на фінансування будівництва квартири та технічного приміщення. А ОСОБА_2 дані кошти від свого імені вносила на рахунок Обслуговуючим кооперативом «Будинок 6-А» на будівництво квартири та технічного приміщення. 
ОСОБА_1 знав, що вказані вище квартира та технічне приміщення будуються за власні кошти спільних синів, але відмовляється в добровільному порядку переоформити на них право власності на дані об`єкти нерухомості, так як забажав збільшити свою частку у сумісному майні при його поділі. 
Таким чином, квартира АДРЕСА_4 та технічного приміщення №2-8 (10 поверх) секція №2, загальною площею 19,1 кв. м., по АДРЕСА_2 , не підлягають поділу між подружжям, оскільки були придбані не за сумісні кошти подружжя, а за особисті кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 
Крім того, ОСОБА_1 у позові про розділ майна подружжя зазначив рухоме майно, яке було набуто за власні кошти спільних синів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є їх особистим майном, а саме: кухонна мебель та мебель для прихожої – шафа – купе, кухонний гарнітур, прихожа та шафа-купе, пральна машина «Індезіт», кондиціонер «Сатурн», пральна машина «Фронт», кондиціонер, «Мастер» для кондиціонера, телевізор, кріплення настінне, холодильник «Занусі», духова шафа, варочна панель, витяжка «Індезіт», пральна машина «Самсунг», меблі для ванної кімнати, стіл для комп`ютера, холодильник «Індезіт», кондиціонер «Сатурн», диван, софа, гарнітур для читання, морозильна камера «Індезіт», ліжко, ліжко, кондиціонер, морозильна камера, кухонні меблі, прихожі меблі, шафа-купе та в цій частині позову про поділ зазначеного майна просить відмовити в повному обсязі. 
За час сумісного проживання з ОСОБА_1 було набуто наступне майно: дачний домик № НОМЕР_2 розташований по АДРЕСА_1 садового товариства «Радість» Люьопілської сільської ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області, три металеві гаражі та два з`єднаних між собою кам`яних гаражі, які розташовані на автостоянці Громадської організації «Гаражне товариство «Ветеран» в м. Южне, Одеської області під №147 металевий гараж, № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 два кам`яних гаража. Рухоме майно, а саме: автомобіль «Мерседес Бенз» державний номер НОМЕР_5 , автомобіль «Ніссан Трейд» державний номер НОМЕР_6 , три холодильника, миюча машина, компресор, телевізор, музичний центр, мікрохвильова піч, телевізор ламповий, бойлер, сім шаф, витяжка, холодильник, моторолер «Ямаха», зварювальний апарат, перфоратор, кутова шліфовочна машинка, циркулярка, зарядно-пусковий пристрій, балон кисневий, лобзик. Загальна сума рухомого майна складає 432 969,00 гривень. 

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_3 .
У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Южного міського суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно, витребування безпідставно набутого майна та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
Позовна заява вмотивована тим, що Южним міським судом Одеської області розглядається цивільна справа №519/603/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання права приватної власності. 
Предметом даного позову є частина майна як нерухомого, так і рухомого, яке фактично є його власністю, оскільки набуто за його особисті кошти. 
Також зазначає, що ОСОБА_2 за його особисті кошти придбала квартиру під АДРЕСА_4 . Відповідно до укладеного між ОСОБА_2 та Обслуговуючим кооперативом «Будинок 6-А» договору №282 від 22.06.2009 року на пайову участь в будівництві квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 повинна була сплатити обслуговуючому кооперативу «Будинок 6-А» кошти в сумі 290 720,00 гривень, а останній повинен був збудувати вказану вище квартиру. 
Зазначений договір ОСОБА_2 також уклала від свого імені, так як на час укладання договору син – ОСОБА_3 знаходився в рейсі за межами України, а від його імені ОСОБА_2 уклала даний договір, оскільки син не надав довіреності представляти його інтереси. Будівництво квартири було закінчено в 2012 році та Обслуговуючий кооператив «Будинок 6-А» по акту від 17.02.2012 року передав ОСОБА_2 зазначену вище квартиру. В подальшому всі документи про право власності на технічне приміщення були оформлені на ім`я ОСОБА_2 . На будівництво технічного приміщення ОСОБА_3 із-за кордону пересилав постійно свої кошти в іноземній валюті. 
Відповідно до банківських роздруківок ОСОБА_3 пересилав ОСОБА_2 переводами наступні суми: 27.02.2008 року – 1 385,00 доларів США, 29.05.2008 року – 1 485,00 доларів США, 03.06.2008 року - 535,00 доларів США, 09.01.2009 року - 1 175,00 доларів США, 22.04.2009 року – 1 163,00 доларів США, 15.05.2009 року – 2 375 ,00 доларів США, 03.08.2009 року – 1 350,00 доларів США, 03.09.2009 року – 1 400,00 доларів США, 02.10.2009 року – 1 600,00 доларів США, 03.11.2009 року – 1 300,00 доларів США, 04.12.2009 року – 1 700,00 доларів США, 31.12.2009 року – 1 600,00 доларів США, 15.02.2010 року – 1 500,00 доларів США, 03.03.2010 року – 1 400,00 доларів США, 01.04.2010 року – 1 200,00 доларів США, 05.05.2010 року – 1 500,00 доларів США, 02.03.2011 року – 700,00 доларів США, 30.03.2011 року – 1 700,00 доларів США, 04.05.2011 року – 1 500,00 доларів США, 27.05.2011 року – 1 300,00 доларів США, 29.06.2011 року – 1 200,00 доларів США.
Також ОСОБА_3 через ОСОБА_6 було передано ОСОБА_2 52 000,00 доларів США. Відповідно до платіжних доручень дані кошти в перерахунку на гривні були ОСОБА_2 , перераховані Обслуговуючому кооперативу «Будинок 6-А» на будівництво технічного приміщення. 

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_4 .
У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Южного міського суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно, витребування безпідставно набутого майна та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме технічного приміщення під №2-8 (10 поверх) секція №2, загальною площею 19,1 кв. м., по АДРЕСА_2 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, розподіл майна, що спільною сумісною власністю подружжя, стягнення різниці у вартості майна у розмірі 14 850,00 грн. та визнання права приватної власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 22.03.1990 року Южненською селищною радою Суворовського району м. Одеси, актовий запис №20 - розірвано.
В іншій частині позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов`язання повернути нерухоме майно – залишено без розгляду.
Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов`язання повернути нерухоме майно залишено без задоволення.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов`язання повернути нерухоме майно – задоволено частково.
Скасовано Свідоцтво про право власності за № НОМЕР_7 від 24.12.2011 на квартиру за АДРЕСА_2 , загальною площею 64,3 кв.м., яке зареєстровано за ОСОБА_2 та видане Виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області.
Припинено право власності на квартиру за АДРЕСА_2 , загальною площею 64,3 кв.м., яке зареєстровано за ОСОБА_2 та право власності.
Визнано за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_8 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 64,3 кв.м. 
В іншій частині позову – відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_10 ) судовий збір в сумі 121,80грн

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення:
- в частині частково задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та постановити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на майно загальною вартістю 667 796 гривень, а саме: 1) технічне приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_6 – вартістю 135 476 грн; 2) житловий будинок АДРЕСА_1 - вартістю 229 140 гривень; 3) земельний участок (буд.936) – вартістю 143 353 грн, 4) частка ОСОБА_2 (квартира АДРЕСА_7 ) = 159 827 грн (за ОСОБА_2 лишити квартиру по АДРЕСА_8 – вартістю 815 415); різницю у вартості майна стягнути з ОСОБА_2 на його користь;
- в частині позовних вимог ОСОБА_3 та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог,
посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки щодо суті позовної заяви.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
Про судове засідання, призначене на 23 квітня 2026 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці з 04 травня по 08 травня 2026 року, а з 18 травня по 22 травня 2026 року перебував на навчанні, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Також колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 25 травня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення.

Фактичні обставини справи.
На підставі матеріалів справи встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був зареєстрований 22.03.1990 року Южненською селищною радою Суворовського району м. Одеси про що свідчить відповідне свідоцтво про укладання шлюбу серії НОМЕР_11 , актовий запис 20 (т.4, а.с. 31).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду першої інстанції оскаржується виключно в частині позовних вимог ОСОБА_1 і в частині позовних вимог ОСОБА_3 , а тому підлягає перегляду тільки в цій частині.
Так, задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції послався на те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що дослідивши докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, суд першої інстанції дійшов переконання щодо часткового задоволення позовних вимог.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу.
З матеріалів справи вбачається, що 05 квітня 2017 року була оголошена вступна та резолютивна частина рішення у справі №519/601/14-ц, згідно з якої уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення режиму окремого проживання (сепарації) – задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У решті вимог відмовлено.
Апеляційний суд зауважує, що ЦПК (а так само КАС і ГПК) містить правила, які дозволяють суду за результатами розгляду як одразу ухвалити повне судове рішення, так і відкласти складення повного тексту, обмежившись складанням вступної та резолютивної частини рішення (скорочене рішення), яке має бути підписане всім складом суду, приєднано до справи і проголошено в судовому засіданні. 
Таким чином, скорочене судове рішення так само є судовим актом, який фіксує результат розгляду судом справи. Хоча подальше складання повного тексту рішення, яке включає його мотивувальну частину, має істотне значення для забезпечення зрозумілості правових підстав рішення суду та для реалізації права учасників на оскарження, його виготовлення є стадією письмового оформлення вже прийнятого та проголошеного рішення, а не повторним актом волевиявлення суду.
Водночас суд першої інстанції даного не врахував та повторно розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що є порушенням норм процесуального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.
Верховний Суд у постанові від 14.02.2024 у справі №752/18272/18 зазначив, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Апеляційним судом встановлено, що об`єктом поділу майна подружжя згідно із позовними вимогами ОСОБА_1 є:
1)житловий будинок 
АДРЕСА_9 Южне Одеської області та рухоме майно, яке знаходиться в даному приміщені;
3)квартира АДРЕСА_3 та рухоме майно даної квартири;
4)квартира АДРЕСА_4 та рухоме майно даної квартири.

Щодо житлового будинку АДРЕСА_1 у судовому товаристві «Радість» Комінтернівського району Одеської області; технічного приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_4 , то апеляційний суд, дослідивши докази у їх сукупності, доходить висновку, що дані об`єкти нерухомого майна є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбані у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому вони підлягають поділу.
Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що кошти на будівництво технічного приміщення та квартири АДРЕСА_4 , надавались синами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Так, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стверджують, що на будівництво квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 із-за кордону пересилав постійно свої кошти в іноземній валюті. Відповідно до банківських роздруківок ОСОБА_3 пересилав ОСОБА_2 переводами наступні суми: 27.02.2008 року – 1 385,00 доларів США, 29.05.2008 року – 1 485,00 доларів США, 03.06.2008 року - 535,00 доларів США, 09.01.2009 року - 1 175,00 доларів США, 22.04.2009 року – 1 163,00 доларів США, 15.05.2009 року – 2 375 ,00 доларів США, 03.08.2009 року – 1 350,00 доларів США, 03.09.2009 року – 1 400,00 доларів США, 02.10.2009 року – 1 600,00 доларів США, 03.11.2009 року – 1 300,00 доларів США, 04.12.2009 року – 1 700,00 доларів США, 31.12.2009 року – 1 600,00 доларів США, 15.02.2010 року – 1 500,00 доларів США, 03.03.2010 року – 1 400,00 доларів США, 01.04.2010 року – 1 200,00 доларів США, 05.05.2010 року – 1 500,00 доларів США, 02.03.2011 року – 700,00 доларів США, 30.03.2011 року – 1 700,00 доларів США, 04.05.2011 року – 1 500,00 доларів США, 27.05.2011 року – 1 300,00 доларів США, 29.06.2011 року – 1 200,00 доларів США. Також ОСОБА_3 через ОСОБА_6 було передано ОСОБА_2 52 000,00 доларів США. Відповідно до платіжних доручень дані кошти в перерахунку на гривні були ОСОБА_2 перераховані Обслуговуючому кооперативу «Будинок 6-А» на будівництво технічного приміщення. 
Однак ОСОБА_2 не доведено жодними належними і допустимими доказами, що вказані грошові кошти вносились на виконання вимог Персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу №282 від 22.06.2009 в інтересах ОСОБА_3 .
Так само суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів ОСОБА_2 щодо надання грошових коштів сином ОСОБА_9 на придбання технічного приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 , оскільки на підтвердження даних обставин не надано жодних належних і допустимих доказів.

Щодо квартири АДРЕСА_3 , то колегія суддів зазначає, що вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя з огляду на таке.
Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року №4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц (провадження № 61-6409св18), від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/613/19 (провадження № 61-921св22), від 15 лютого 2023 року у справі № 201/6987/20 (провадження № 61-3915св22), від 26 червня 2024 року у справі № 489/8011/18 (провадження № 61-12139св23).
Згідно із Свідоцтва про право власності на житло від 04.05.2000 Фонд комунального майна Южненської міської ради посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_7 , належить на праві спільної сумісної власності:
1) ОСОБА_2 – 1/4 кв. 153;
2) ОСОБА_1 – АДРЕСА_10 ;
3) ОСОБА_3 – АДРЕСА_10 ;
4) ОСОБА_4 – АДРЕСА_10 .
Також у Свідоцтві зазначено, що квартира приватизована згідно із Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Таким чином, квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_7 , не є об`єктом спільного сумісного майна подружжя, а тому у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

Щодо рухомого майна, яка знаходиться у спірних об`єктах нерухомого майна, які поділені між подружжям, то колегія суддів відмовляє у задоволенні цих позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд зауважує, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами наявність спірного рухомого майна, час його придбання, яким чином воно набувалось у власність, його вартість, а тому колегія суддів відмовляє у даних позовних вимогах.
Узагальнюючи викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя підлягають частковому задоволенню, а саме необхідно:
1) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину:
- житлового будинок АДРЕСА_1 у судовому товаристві «Радість» Комінтернівського району Одеської області;
- технічного приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 ;
- квартири АДРЕСА_4 .
2) визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину:
- житлового будинок АДРЕСА_1 у судовому товаристві «Радість» Комінтернівського району Одеської області;
- технічного приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 ;
- квартири АДРЕСА_4 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов`язання повернути нерухоме майно.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц).
Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.
Верховний Суд зауважує, що права, передбачені ЦПК України щодо третьої особи і відповідача, є різними за своїми значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи.
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має перебувати з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.
Суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі.
Отже, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Тобто такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. Судове рішення лише в майбутньому може вплинути на їх права та обов`язки щодо якоїсь із сторін у спорі, зокрема в разі пред`явлення до них регресного позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
З огляду на викладене не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.
На відміну від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, за теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків. Ця ознака дозволяє відрізняти процесуальну співучасть від інших видів участі множинності заінтересованих осіб, зокрема, від участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом вказаної норми з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Таким чином, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.
У постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі №309/2340/15 (провадження № 61-16776св20) касаційний суд виснував, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. […] Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.
Подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17 (провадження № 12-280гс18), Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №757/31237/18.
Предметом позову в цій справі є матеріально-правова вимога позивача ОСОБА_3 про визнання за ним права особистої приватної власності на майно за АДРЕСА_2 , загальною площею 64,3 кв.м. 
Отже, звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на майно за АДРЕСА_2 , загальною площею 64,3 кв.м. 
Дане спірне нерухоме майно було придбано під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, що не заперечується сторонами, а відтак на квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 64,3 кв.м. є спільним майном подружжя згідно із положень ст. 60 СК України.
Відтак відповідачем у справі, зокрема, мав бути б також зазначений ОСОБА_1 , оскільки рішення, що стосується майна, яке підлягає передачі певній особі прямо впливає на його права та інтереси, як осіб, які теж мають право на такемайна.
Проте відповідачем у справі ОСОБА_3 визначив тільки ОСОБА_2 .
При цьому, апеляційний суд наголошує, що позбавлений можливості залучити до участі у справі належного співвідповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.
Суд першої інстанцій не вирішив питання про склад осіб, які повинні брати участь у справі та не звернув уваги на те, що заявлений позивачем спір неможливо вирішити через неналежний склад відповідачів, а тому наведені позивачем доводи не мають правового значення для правильного вирішення спору.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_3 необхідно відмовити у зв`язку із вищевикладеними підставами.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постановлення нового судового рішення у цій частині.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу скасувати.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання права приватної власності скасувати.
Постановити у цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя та визнання права приватної власності задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_12 ) право власності на 1/2 частину:
- житлового будинок АДРЕСА_1 у судовому товаристві «Радість» Комінтернівського району Одеської області;
- технічного приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 ;
- квартири АДРЕСА_4 .
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_9 ) право власності на 1/2 частину:
- житлового будинок АДРЕСА_1 у судовому товаристві «Радість» Комінтернівського району Одеської області;
- технічного приміщення №2-8 (10 поверх) по АДРЕСА_2 ;
- квартири АДРЕСА_4 .
У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 лютого 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов`язання повернути нерухоме майно скасувати.
Постановити у цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов`язання повернути нерухоме майно відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 25 травня 2026 року.

Головуючий       Р.Д. Громік

Судді:       М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева