Справа №949/506/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Тарасюк А.М.,
секретаря судових засідань Пінчук О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця за правилами загального позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1  до Дубровицької міської ради про визнання права власності ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач  ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Богельського Ігоря Володимировича (ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВК №1140909 від 11 березня 2026 року) звернулася до суду з позовом до відповідача Дубровицької міської ради  та просить визнати за нею право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства: площею 0,4542 га, кадастровий номер 5621888200:07:002:0153; площею 0,4943 га, кадастровий номер 5621888200:07:010:0148; площею 1,0441 га, кадастровий номер 5621888200:07:010:0175, які зареєстровані за ОСОБА_2 , та які фактично належали ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги представником позивача мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на три земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства: площею 0,4542 га, кадастровий номер 5621888200:07:002:0153; площею 0,4943 га, кадастровий номер 5621888200:07:010:0148; площею 1,0441 га, кадастровий номер 5621888200:07:010:0175, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку та трьома витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Між тим, під час складання та видачі спадкодавцю вищезазначеного державного акта на право власності на земельну ділянку відповідним державним органом було допущено у державному акті технічну описку у прізвищі власника цих земельних ділянок, а саме замість дійсного прізвища власника « ОСОБА_3 » помилково було зазначено прізвище « ОСОБА_3 ».
Як наслідок, право власності також було зареєстровано за тим прізвищем, на яке помилково було видано державний акт, а саме зареєстровано за ОСОБА_2 .
Та обставина, що ці земельні ділянки належали саме матері позивачки - ОСОБА_2 і що в державному акті відповідним державним органом під час його складання було допущено технічну описку у прізвищі власника підтверджується архівним витягом з розпорядження голови Дубровицької районної державної адміністрації від 21.05.2004 № 178 разом із додатком до цього розпорядження, відповідно до змісту яких сертифікат на земельний пай було видано саме матері позивачки із прізвищем « ОСОБА_2 », порівняльним аналізом вищезазначеного державного акта із свідоцтвом про смерть та архівним витягом із розпорядження голови Дубровицької РДА, за змістом яких повністю співпадають усі решта даних власника, на якого було складено державний акт із спадкодавцем, а саме ім`я, по-батькові, місце проживання, вік, місцерозташування земельних ділянок, їх площа та усі решта ідентифікуючих даних.
Отже, об`єктивно та поза розумним сумнівом встановлено, що ці три земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства дійсно належали матері позивачки на день її смерті і входили до спадкової маси, натомість при складенні та видачі спадкодавцю державного акта на ці земельні ділянки уповноваженим державним органом було допущено технічну описку під час написання її прізвища як власника.
Спадкодавцем було вчинено на ім`я позивачки заповіт.
Позивачка прийняла спадщину у встановлений законом строк та спосіб, оскільки подала заяву про прийняття спадщини в нотаріальну контору у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини.
Ніхто інший спадщину після смерті Спадкодавця не прийняв, що слідує із змісту довідки про коло спадкоємців, виданої приватним нотаріусом Тарасюк О.Г., а також інформацією із Спадкового реєстру.
У зв`язку із відсутністю у позивачки належного оригіналу правовстановлюючого документа на спадкові земельні ділянки з огляду на вищезазначені технічні описки в державному акті, нотаріусом позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкові земельні ділянки.
Поскільки умов для видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину немає (через відсутність оригіналу належного правовстановлюючого документа, який посвідчував би право власності на спадкові земельні ділянки саме за померлою матір`ю позивачки із вірним (дійсним) її прізвищем), та неможливість вирішення і задоволення судом інших вимог щодо встановлення належності за померлою особою відповідного майна через відсутність у померлої особи цивільної право-та дієздатності, то є усі підстави для захисну її права власності в суді із цим позовом.
До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, позов підтримують у повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Проте, на електронну адресу суду надійшла заява міського голови Микульського Б.М. про розгляд справи без участі представника міської ради, проти позовних вимог не заперечують. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , про що свідчить додана до матеріалів справи копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.5 звор.бік).
Факт родинних відносин позивачки та померлої ОСОБА_2 підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 20 березня 1964 року та про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 20 лютого 1982 року (а.с.8).
Отже, після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді майна та майнових прав, до складу якої у відповідності до ст. 1218 ЦК України входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились у зв`язку з його смертю.
Встановлено, що за життя ОСОБА_2 склала заповіт, який посвідчений 29 липня 2011 року секретарем виконкому Трипутнянської сільської ради Дубровицького району Рівненської області (а.с.5) яким, на випадок своєї смерті, призначила спадкоємцем всього майна, де б воно не знаходилося із чого б воно не складалося, і взагалі всього того, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті - ОСОБА_1 .
Тож, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: на три земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства: площею 0,4542 га, кадастровий номер 5621888200:07:002:0153; площею 0,4943 га, кадастровий номер 5621888200:07:010:0148; площею 1,0441 га, кадастровий номер 5621888200:07:010:0175.
Втім, як зазначає сторона позивача, у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії РВ №064316, від 04 червня 2004 року, який має підтверджувати належність вказаних земельних ділянок ОСОБА_2 , наявна описка у прізвищі власника цих земельних ділянок, а саме: замість дійсного прізвища власника " ОСОБА_3 " помилково було зазначено прізвище " ОСОБА_3 " (а.с.12).
Як наслідок, право власності також було зареєстровано за тим прізвищем, на яке помилково було видано державний акт, а саме зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку на ці земельні ділянки (а.с.13-17).
Та обставина, що ці земельні ділянки належали саме ОСОБА_2 і що в державному акті, під час його складання було допущено технічну описку у написанні прізвища власника підтверджується архівним витягом з розпорядження голови Дубровицької районної державної адміністрації від 21 травня 2004 року №178 разом із додатком до цього розпорядження, відповідно до змісту яких сертифікат на земельний пай (на підставі якого в послідуючому було виготовлено вищезазначений державний акт) було видано сам ОСОБА_2 (а.с.10 звор.бік - 11).
Так, зі змісту п. 2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року №43, яка діяла на момент видачі вищевказаного Державного акту та на даний час втратила чинність, вбачається, що заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою здійснюється державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. 
Відповідно до пункту 4.1. Інструкції, затвердженої наказом Держкомзему України від 22 червня 2009 року №325, яка втратила чинність на підставі Наказу Мінагрополітики України від 09 вересня 2013 року № 537, виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускається .
Отже, можливість внесення змін чи виправлень до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою чи державного акта на право власності на земельну ділянку законодавством не передбачена.
На переконання суду, досліджені докази вказують на те, що у правовстановлюючому документі, а саме у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії РВ №064316, від 04 червня 2004 року допущено помилку у написанні прізвища власника.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із ст.ст. 1223, 1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Як вказує позивачка, вона прийняла спадщину у встановлений законом строк та спосіб, оскільки подала заяву про прийняття спадщини в нотаріальну контору у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 09 грудня .2015 року (а.с.8 звор.бік).
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Проте, 17 жовтня 2025 року приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Тарасюк О.Г. своєю постановою відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку загальною площею 1,97 га (а.с.9).
Підставою для відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину послугувало те, що у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії РВ №064316 від 04 червня 2004 року зазначено власник ОСОБА_2 , а у свідоцтві про смерть спадкодавця зазначено ОСОБА_2 , тобто є розбіжності у прізвищі суб`єкта права власності та особи, яка померла.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 і 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). 
Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до п. "г" ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. 
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). 
Суд враховує, як сталу практику правозастосування (елемент правової визначеності) зазначеної норми, позицію викладену в п. 3.1. листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якої визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Разом з тим, Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи №3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними».
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Враховуючи встановлені обставини та відповідно до вказаних вище норм законодавства суд доходить висновку, що матеріалами справи доводиться наявність законних підстав на набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та існування підстав для судового захисту такого права в установлений законом спосіб визнання права.
Відтак суд вважає позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення.
У зв`язку з тим, що позивачка не заявляє вимог про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України,не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 328, 392, 1216, 1268, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 198, 200, 264, 265, 352, 354ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов  ОСОБА_1  до Дубровицької міської ради про визнання права власності  - задоволити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства: площею 0,4542 га, кадастровий номер 5621888200:07:002:0153; площею 0,4943 га, кадастровий номер 5621888200:07:010:0148; площею 1,0441 га, кадастровий номер 5621888200:07:010:0175, які зареєстровані за ОСОБА_2 , та які фактично належали ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Дубровицька міська рада, код ЄДРПОУ: 05390997, місцезнаходження: 34100, м. Дубровиця, вул. Воробинська, буд. 16, Сарненський район Рівненська область.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького
районного суду        Тарасюк А.М.