УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №760/8619/26 Головуючий у 1-й інст. Верещінська І.В. 
Категорія 43 Доповідач Бондар  О. О.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року           м. Житомир
Житомирський апеляційний суд у складі колегії суддів: Бондар О. О. (головуючий), Григорусь Н. Й., Панкеєвої В. А.,

за участі секретаря судового засідання Лугина О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі
апеляційну скаргу представника Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, в інтересах якого діє представник ОСОБА_1 , на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року, постановлену у складі головуючого судді Верещінської І.В.,
у цивільній справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Київського апеляційного суду, Держави України в особі Державної казначейської служби України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди
УСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
1. 11 січня 2026 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі – позивач) звернулось до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Київського апеляційного суду, Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
2. Позивач просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на користь Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича 3 000 060,00 грн, з яких: 60,00 грн – на відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 000,00 грн – на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст оскарженої ухвали суду першої інстанції
3. 09 квітня 2026 року Солом`янський районний суд міста Києва постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі та роз`яснив позивачу право на звернення з позовною заявою в порядку господарського судочинства.
4. Згідно з вказаною ухвалою, суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) – заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
5. Представник позивача не погодився з вказаною ухвалою суду першої інстанції та 11 квітня 2026 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу через електронний кабінет підсистеми ЄСІКС «Електронний суд». 
6. В апеляційній скарзі просив: «скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року у справі № 760/8619/26, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, роз`яснити позивачу право на звернення з позовною заявою в порядку господарського судочинства, обґрунтовану відповідь направити на його адресу у встановлений законом строк».
7. Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою з огляду на таке.
8. Представник позивача посилається на судові рішення окремих судів першої, апеляційної інстанцій та касаційної інстанцій, а також рішення Конституційного Суду України, яким, на його думку, суперечить оскаржена ухвала.
9. Вважає, що суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, а висновки суду ґрунтуються на обставинах, які суд безпідставно визнав доведеними.
10. Зокрема, посилається на статті 6, 8, 19, 40, 55, 56, 68, 129-1, 151-2 Конституції України, норми ЦПК України, Господарського процесуального кодексу України та Господарського кодексу України й зазначає, що висновок суду про належність розгляду позовної заяви до юрисдикції господарського суду суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки Київський апеляційний суд та Держава Україна в особі Державної казначейської служби України не наділені господарською компетенцією, не здійснюють організаційно-господарських повноважень щодо фермерського господарства, вони не є суб`єктами господарювання, а позов не стосується правовідносин, що виникли при укладенні, зміні, розірванні чи виконанні правочинів у сфері господарської діяльності між позивачем та відповідачами.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
11. Відзив від Київського апеляційного суду, Державної казначейської служби України на апеляційну скаргу станом на час апеляційного розгляду справи не надійшов, що відповідно до положень частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
12. 13 квітня 2026 року апеляційна скарга надійшла до Київського апеляційного суду.
13. 14 квітня 2026 року Київський апеляційний суд передав апеляційну скаргу у цій справі до Верховного Суду для визначення підсудності на підставі частини 1 статті 26 ЦПК України, оскільки відповідачем у справі є Київський апеляційний суд. 
14. 20 квітня 2026 року Верховний Суд постановив ухвалу про визначення підсудності у цій справі Житомирському апеляційному суду.
15. 30 квітня 2026 року апеляційна скарга та матеріали справи надійшли до Житомирського апеляційного суду.
16. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2026 визначено склад суду для розгляду справи №760/8619/26: Бондар О. О. (суддя-доповідач), Григорусь Н. Й., Панкеєва В. А.
17. Ухвалою від 05 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд відкрив апеляційне провадження у справі. Після проведення підготовчих дій Житомирський апеляційний суд ухвалою від 25 травня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 01 червня 2026 року о 10 год 30 хв.

Мотивувальна частина
Позиції учасників справи в апеляційному суді
18. Учасники справи в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у спосіб надіслання судових повісток до електронних кабінетів підсистеми ЄСІКС «Електронний суд», що не перешкоджає розгляду справи (частини 2 статті 372 ЦПК України).

Обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанції 
19. Позивач звернувся з позовом до Київського апеляційного суду, Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
20. У позовній заяві вказує, що матеріальна та моральна шкода заподіяна йому незаконною постановою Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року у справі № 757/42367/24-ц, що, на думку позивача, призвело до позбавлення фермерського господарства доступу до правосуддя.
21. Постановою від 27 березня 2025 року у справі № 757/42367/24-ц Київський апеляційний суд відмовив у задоволенні апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича та залишив без змін ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року про повернення позовної заяви.
22. Вказаною ухвалою, Печерський районний суд міста Києва, повернув позовну заяву Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Офісу Генерального прокурора про стягнення шкоди на підставі пункту 1 частини 4 статті 185 ЦПК України, а саме: заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
23. В подальшому Верховний Суд постановою від 06 серпня 2025 року у справі 757/42367/24-ц задовольнив касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року скасував, справу передав на розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
24. В оскарженій ухвалі Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року, суд першої інстанції вказав, що спір у цій справі виник між суб`єктами господарювання (юридичними особами), а нормами ЦПК України не передбачено порядку вирішення заявлених спірних відносин між зазначеними суб`єктами, тому дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України – заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позиція апеляційного суду 
25. Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
26. Апеляційний суд заслухав суддю-доповідача, вивчив матеріали справи, перевірив законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити частково, ухвалу суду змінити у спосіб зміни її мотивувальної частини.

Оцінка висновків суду першої інстанцій 
27. Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України).
28. Апеляційний суд уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, однак мотиви прийнятого рішення підлягають зміні, оскільки позови до суду, як до відповідача, про відшкодування шкоди, заподіяної під час здійснення цим судом правосуддя, не підлягають розгляду в порядку будь-якого виду судочинства, з огляду на таке.
29. Відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).  Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
30. Вказані положення узгоджуються з положеннями статті 48 ЦПК України, відповідно до яких сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, а позивачем та відповідачем можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава.
31. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України, оскільки суд, реалізуючи надані йому Конституцією України повноваження, здійснює судову владу та не діє, як самостійний суб`єкт правовідносин.
32. Під час здійснення правосуддя між судом та учасниками справи виникають виключно процесуальні правовідносини, зумовлені процесуальним статусом суду та учасників судового провадження.
33. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № № 688/2479/16-ц).
34. В пункту 19 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що хоча позивач не заявляє вимогу про визнання протиправними дій суду-відповідача, вважаючи таку протиправність підставою позову, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вирішення заявленої до суду-відповідача вимоги про відшкодування ним збитків і моральної шкоди, завданих протиправними, на думку позивача, діями судді у кримінальному провадженні, передбачатиме оцінку таких дій, що є втручанням у здійснення правосуддя судом-відповідачем.
35. Суд апеляційної інстанції вважає, що в цій справі вказані висновки Верховного Суду є релевантними, оскільки в позовній заяві позивач стверджує, що заявлена до відшкодування шкода, заподіяна йому постановою Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року у справі №757/42367/24-ц. 
36. З огляду на конституційний принцип незалежності судової влади та недопустимість втручання у здійснення правосуддя, позов до Київського апеляційного суду про відшкодування шкоди, заподіяної ухваленим ним судовим рішенням у межах іншого судового провадження, не підлягає розгляду в порядку будь-якого виду судочинства.
37. Інше тлумачення та застосування вимог чинного законодавства призведе до втручання у здійснення правосуддя судом-відповідачем, що суперечить вимогам чинного законодавства.
38. Відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17).
39. Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
30. Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
31. Законом визначено, що у разі завдання майнової та/або немайнової шкоди способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування такої шкоди у встановленому законом порядку та розмірі (пункти 8, 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). 
32. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду регламентовано статтею 1176 Цивільного кодексу України.
33. Згідно з частиною 5 вказаної статті встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. 
34. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (частина 7 статті 1176 Цивільного кодексу України). 
35. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (статті 167, 170 Цивільного кодексу України).
36. Отже, позивач у цій справі має право звернутись з відповідним позовом саме до держави Україна, яка відповідає за майнову та немайнову шкоду завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду.

Щодо юрисдикції спору 
37. Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції правильно посилався на те, що спір у цій справі підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, однак помилково вважав, що спір виник між суб`єктами господарювання ( юридичними особами). 
38. Відповідно до частин 2 та 3 статті 2 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законом.  Суб`єктами господарювання є:  господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, підприємства, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані у встановленому законом порядку;  громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
39. Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 Цивільного кодексу України).
40. Отже, суд першої інстанції помилково ототожнив поняття суб`єкта господарювання та юридичної особи та неправильно посилався на те, що спір у цій справі виник між суб`єктами господарювання. 
41. Водночас, предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України).
42.За змістом статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках. Перелік таких справ за конструкціє вказаної статті є невичерпним.
43. Отже, законодавець визначив, що до юрисдикції господарських судів належать дві категорії справ: 
1)справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті);
2)інші справи у визначених законом випадках. 
44. Позивачем у даній справі є фермерське господарство, яке відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
45. Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто цивільне судочинство має загальний характер та застосовується лише за відсутності належності спору до іншої юрисдикції. Натомість за змістом статей 4, 20 ГПК України господарські суди розглядають спори за участю юридичних осіб та держави, пов`язані із захистом майнових прав та інтересів суб`єктів господарювання.
46. При вирішенні питання юрисдикції суд повинен виходити із сукупності критеріїв: суб`єктного складу сторін, змісту спірних правовідносин та характеру порушеного права. Якщо позивачем є суб`єкт господарювання, який звертається з вимогою про відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з втручанням у його діяльність або порушення його прав, як учасника суспільних правовідносин, такий спір має майновий характер і безпосередньо пов`язаний із реалізацією суб`єктом господарювання своїх прав у сфері господарської діяльності, що обумовлено метою його створення та функціонування.
47. Сам факт того, що спір виник із деліктних правовідносин (заподіяння шкоди), не є підставою для його розгляду за правилами ЦПК України, оскільки визначальним є не лише характер вимоги, а й суб`єктний склад сторін та сфера виникнення спірних правовідносин
48. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 454/1008/16-ц (провадження № 14-494цс19) вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»). Вирішуючи спір у зазначеній справі, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича заявило вимогу до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, такі вимоги не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.
49. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позов у частині вимог про стягнення майнової та немайнової (моральної) шкоди, заявлений суб`єктом господарювання до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі є правильним.

Оцінка аргументів, викладених у апеляційній скарзі
50. Суд апеляційної інстанції погоджується з посиланнями представника позивача на рішення Конституційного Суду України №19-рп від 14 грудня 2011 в пункті 1 резолютивної частини якого зазначено таке. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь- яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
51. Суд апеляційної інстанції вважає, що позивач беззаперечно має право на судове оскарження рішень, дій чи бездіяльності, які, на його думку, порушують його права та інтереси, однак таке право підлягає реалізації у відповідному виді судочинства та в порядку, визначеному процесуальним законом. Відповідно до статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів належать, зокрема, справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. З огляду на визначений законом правовий статус фермерського господарства як суб`єкта господарювання, спір між фермерським господарством та Державою Україна, пов`язаний із реалізацією чи порушенням прав такого господарства у сфері здійснення ним господарської діяльності, підлягає розгляду саме за правилами господарського судочинства.
52. Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання представника відповідача на окремі рішення судів першої, апеляційної інстанцій та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.03.2012 у справі № 6-1177св12 та від 27.09.2017 року у справі № 454/815/16, оскільки вони постановлені в період 2012 – 2016 років до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VII та набув чинності 15 грудня 2017 року. Вказаний закон докорінно змінив порядок розгляду справ у судах, а тому наведені представником позивача судові рішення, зокрема викладені в них висновки і мотиви, не можуть бути враховані, як вагомий аргумент під час розгляду цієї апеляційної скарги.
53. Крім того, після набрання чинності вказаним Законом до ЦПК України внесено зміни, зокрема частину 4 статті 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
54. В пункті 49 цієї постанови суд апеляційної інстанції вказав правову позицію сформульовану Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 454/1008/16-ц щодо господарської юрисдикції спору за позовом Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.
55. Посилання представника позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки наведені представником позивача мотиви цієї постанови процитовані фрагментарно, без урахування змісту сформульованої у ній правової позиції. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у зазначеній справі на закритті провадження з підстав непідсудності спору господарському суду наполягала фізична особа, яка на момент розгляду справи втратила статус фізичної особи — підприємця.
56. Водночас Верховний Суд, переглядаючи зазначену справу, у пункті 4.5 постанови підтвердив сформовану та усталену правову позицію, відповідно до якої критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
57. Інші мотиви Верховного Суду викладені у вказаній постанові, на які посилається представник позивача, стосуються аналізу юрисдикція конкретного спору і стосувався укладеного договору між органом місцевого самоврядування і фізичною особою-підприємцем, яка у подальшому втратила відповідний статус. Тому, основні висновки Верховного Суду в тій справі стосуються природи господарського договору, статусу суб`єктів господарювання в контексті укладеного договору та ознак господарського спору відповідно до фактичних обставин конкретної справи.
58. Решта аргументів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони, всупереч вимогам чинного законодавства та усталеній правовій позиції Верховного Суду, фактично спрямовані на спростування висновку про те, що юрисдикція конкретного спору визначається на підставі комплексного аналізу суб`єктного складу правовідносин, предмета спору та характеру спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності відповідно до встановлених обставин справи. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
59. Згідно зі статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
60. Частина 4 статті 376 ЦПК України передбачає право суду апеляційної інстанції змінити судове рішення, що може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин 
61. Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі, підстав для його скасування немає. Однак, мотивувальну частину рішення потрібно змінити і викласти її у редакції цієї постанови.
62. Отже, апеляційну скаргу з викладених підстав потрібно задовольнити частково. 
Висновки щодо розподілу судових витрат
62. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
64. Оскільки суд апеляційної інстанції виснував, що оскаржена ухвала скасуванню не підлягає, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 369, 374, 376, 379, 381 - 384 ЦПК України, Житомирський апеляційний суд
УХВАЛИВ:
1.Частково задовольнити апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, в інтересах якого діє представник ОСОБА_1 .
2.Змінити ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року у справі № 760/8619/26, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
3.В іншій частині ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року у справі № 760/8619/26 залишити без змін.
4.Роз`яснити позивачу право на звернення з позовом в порядку господарського судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. 
Постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Підстави, строк, порядок касаційного оскарження, а також вимоги до форми і змісту касаційної скарги визначенні статтями 389 – 392 ЦПК України.

Судді 
О. О. Бондар (головуючий) 
Н. Й. Григорусь
В. А. Панкеєва

Повний текст постанови складено 01 червня 2026 року.