ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/11141/25 Суддя (судді) першої інстанції: Наталія БАРГАМІНА

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Говоруна О.В., Епель О.В., секретар судового засідання Заліська Є.Я., за участі представника позивача Євсеєнка В.В., представника відповідача Коляди І.В. в режимі відеоконференції, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 р. та на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Носівське хлібоприймальне підприємство" до Головного управління ДПС в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И В:
Рух справи.
06.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Носівське хлібоприймальне підприємство» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Чернігівській області від 23.09.2025 № 16734/ж10/25-01-07-00 форми «П», яким встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п. 134.1 ст. 134, п.п.140.4.4, п.140.4 ст. 140 ПКУ, п. 5, п. 6, п. 10 П(С)БО 16 «Витрати», в результаті чого зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування на прибуток по періодах на загальну суму 3 920 376,00 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Чернігівській області від 23.09.2025 № 16735/ж10/25-01-07-00 форми «Р», яким встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п.198.1, п.198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 ПКУ, в результаті чого збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток у сумі 493 892,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію (штраф) у розмірі 123 473,00 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Чернігівській області від 23.09.2025 № 16733/ж10/25-01-07-00 форми «Р», яким встановлено порушення п. 44.2 ст. 44, п. 134.1 ст. 134, п.п.140.4.4, п.140.4 ст. 140 ПКУ, п. 5, п. 6, п. 10 П(С)БО 16 «Витрати», в результаті чого збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у сумі 404 322,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію (штраф) у розмірі 101 081,00 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Чернігівській області від 23.09.2025 № 16736/ж10/25-01-24-06 форми «В4», яким встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п.198.1, п.198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 ПКУ, в результаті чого зменшено від`ємне значення в розмірі 528 668,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки висновки відповідача, зроблені за наслідками перевірки, спростовуються наданими позивачем первинними документами, тому що господарські операції з контрагентами мають реальний характер та надані документи це підтверджують.
Позивач наголосив, що правові наслідки у вигляді виникнення у платника податків права на формування в податковому обліку сум податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податків, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Вказує, що враховуючи, що реальний рух активів та коштів відбувся, документи, що були досліджені під час перевірки, у своїй сукупності складають цілісну картину, за таких обставин висновок про завищення суми податкового кредиту, шляхом включення документально оформлених операцій по взаємовідносинам з ТОВ «Пардес» є безпідставним та таким, що не відповідає дійсності.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 23.09.2025 № 16733/ж10/25-01-07-00, від 23.09.2025 № 16734/ж10/25-01-07-00, від 23.09.2025 № 16735/ж10/25-01-07-00, від 23.09.2025 № 16736/ж10/25-01-07-00.
Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та підтвердженість їх належними та допустимими доказами.
Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги аналогічні позиції відповідача у суді першої інстанції.
Зокрема, апелянтом наведено, що в ході проведення перевірки позивача встановлено, що суми податкового кредиту, документально оформлених з ТОВ «Пардес» операцій, не підтверджено первинними документами, не відповідають правильному застосуванню вищенаведених норм статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Вказує, що платником неправомірно занижено суму податку на прибуток внаслідок завищення витрат підприємства шляхом включення до їх складу документально оформлених операцій з придбання товару у ТОВ «Пардес». Також вказує, що Головним управлінням ДПС у Чернігівській області для з`ясування обставин щодо реальності здійснення та документального оформлення операцій з придбання товару у ТОВ «Пардес» на адресу ТОВ «Носівське хлібоприймальне підприємство» було спрямовано запит від 01.08.2025 № 00957838/3, станом на дату підписання акту відповідь була відсутня.
Додатковим рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 було розглянуто питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
Так, суд першої інстанції констатував, що дослідивши документи та враховуючи предмет спору, суд дійшов висновку, що вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн., що заявлена до стягнення з відповідача, є завищеною, тому було стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь позивача судові витрати в розмірі 15000,00 грн.
Відповідач також подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.02.2026, в якому вказано про необґрунтованість висновків суду першої інстанції з цього питання, оскільки не були дотриманні критерії дійсності, співмірності та доведеності фактичних витрат належними доказами.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за двома апеляційними скаргами та витребувано справу зі суду першої інстанції, та після надходження справи до апеляційного суду, ухвалою від 07.04.2026 слухання справи призначено у відкрите судове засідання на 22.04.2026.
З поважних причин слухання справи продовжувалось.
Позивач подав відзив на апеляційні скарги, в якому зазначено про правильність висновків суду першої інстанції, та заявив про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, отриману у суді апеляційної інстанції
У судовому засідання представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, представники позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, і підтримав заяву про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000грн.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарги, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Обставини встановлені судом.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Головним управлінням ДПС у Чернігівській області була проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Носівське хлібоприймальне підприємство» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2020 по 31.03.2025, валютного законодавства за період з 01.10.2020 по 31.03.2025, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.10.2020 по 31.03.2025, іншого законодавства за період з 01.10.2020 по 31.03.2025, за результатами якої складено акт від 08.08.2025 № 14417/Ж5/25-01-07-01-01 (т. 1 а.с. 104-126).
Згідно висновків, викладених в акті, під час перевірки було встановлено порушення:
- п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.200.1, п.200.4, ст. 200 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податку на додану вартість на загальну суму 404322 грн., в тому числі за квітень 2022 року на суму 404322 грн; завищено від`ємне значення податку на додану вартість на загальну суму 528668 грн, в тому числі за березень 2025 року на суму 528668 грн;
- п. 5, п. 6, п.10 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №27/4248, п. 44.2 ст.44, п.134.1 ст. 134, п.п. 140.4.4 п.140.4 ст.140 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податку на прибуток на загальну суму 493892 грн., в тому числі за 2022 рік на суму 493892 грн; завищено від`ємне значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток на суму 3920376 грн., в тому числі за 3 місяці 2025 року на суму 3920376 грн.
На підставі акту перевірки були винесені податкові повідомлення-рішення (т. 1 а.с. 169-172):
- від 23.09.2025 № 16733/ж10/25-01-07-00, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток у сумі 493892,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію (штраф) у розмірі 123473,00 грн;
- від 23.09.2025 № 16734/ж10/25-01-07-00, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування на прибуток по періодах на загальну суму 3920376,00 грн;
- від 23.09.2025 № 16735/ж10/25-01-07-00, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у сумі 404322,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію (штраф) у розмірі 101081,00 грн;
- від 23.09.2025 № 16736/ж10/25-01-07-00, яким зменшено від`ємне значення суми податку на додану вартість в розмірі 528 668,00 грн.
Вказані обставини підтверджені належним, достатніми та допустимими доказами, та не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до положень ч.1-4 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно вимог ч.1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів. їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно норм п. п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Відповідно до п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
У відповідності до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Із системного аналізу положень цих норм законодавства України вбачається, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за наступних умов: наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість); фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; наявності причинно-наслідкового зв`язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної, яка має усі обов`язкові реквізити.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Отже, виникнення права платника податку на податковий кредит є наслідком фактичного проведення господарської операції, яка є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, за наявності первинних документів.
В силу підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які визначені відповідними положеннями цього Кодексу.
Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (пункт 135.1 статті 135 Податкового кодексу України).
Згідно пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Аналіз вказаних норм свідчить, що правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування сум витрат та податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.
При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

Висновки суду.
Отже, єдиною підставою документального підтвердження спірних сум податкового кредиту мають бути належним чином складені та підписані повноважними особами первинні документи в розумінні наведених норм законодавства. З метою встановлення факту реального здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. При цьому, аналіз реальності господарської діяльності має здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту господарських операцій.
Відповідно до ч.1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Проте, в адміністративних справах про протиправність рішення обов`язок доказування правомірності свого рішення покладено на відповідача.
Отже, з урахуванням наданих сторонами документів, колегія суддів робить наступні висновки.
Матеріалами справи підтверджено, що між ТОВ «Пардес» (продавець) та ТОВ «Носівське хлібоприймальне підприємство» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № ПА/НХПП/2/2020-к від 10.09.2020 та додаткову угоду № 1 від 01.03.2021, згідно умов яких продавець зобов`язується передати у власність покупця зерно кукурудзи врожаю 2020 року в кількості 1284 тон +/- 5%, а покупець зобов`язується прийняти товар за сплатити за товар визначену договором грошову суму (вартість) (т. 1 а.с. 85-87).
Також, між ТОВ «Пардес» (продавець) та ТОВ «Носівське хлібоприймальне підприємство» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № ПА/НХПП/1/2020-к від 01.04.2021, згідно умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупця зерно кукурудзи врожаю 2020 року в кількості 28,00 тон +/- 10%, а покупець зобов`язується прийняти товар за сплатити за товар визначену договором грошову суму (вартість) (т. 1 а.с. 83-84).
Позивачем на підтвердження виконання умов вказаних договорів надано документи: акти приймання-передачі № НА-6-Н00015 від 31.05.2021, банківські виписки, видаткові накладні № 8 від 31.05.2021, № 6 від 09.04.2021 (т. 1 зворот а.с. 77, а.с. 78, 81 та їх звороти).
За фактом поставки було складено податкові накладні № 1 від 09.04.2021 та № 1 від 31.05.2021, що зафіксовано в акті перевірки, при цьому зауважень щодо правильності їх оформлення податковий орган не має.
У подальшому придбаний об`єм зерна кукурудзи 3 класу позивачем було реалізовано частково ТОВ «АДМ ЮКРЕЙН», відповідно до умов договору від 19.03.2021 № 460/1-139782, а частково нерезиденту COFCO Resources S.A. згідно умов зовнішньоекономічного контракту від 04.06.2021 № 619951, що підтверджується залізничними накладними, актом приймання-передачі товару, митною декларацією, видатковою накладною (т. 1 а.с. 12-15, 76-77, 82, 88-91).
Нікчемність цього договору з контрагентом ТОВ «АДМ ЮКРЕЙН» не підтверджується наявними матеріалами справи.
Отже, проаналізувавши наведені документи та подальший рух товару, суд першої інстанції, зробив висновок, що досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст вказаних господарських операцій, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з контрагентами.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки вважає його обгрунтованим і підтвердженим належними, достатніми і допустимими доказами.
Проте, як доводи апелянта про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки з наявних у матеріалах справи документах не виявлено фактичного порушення позивачем вимог наведених норм законодавства, яке б давало підстави для висновку щодо завищення витрат позивача.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає висновки суду про обґрунтованість позовних вимог правильними, доводи апелянта не підтверджені належними доказами і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Разом з тим, задовольняючи частково заяву про відшкодування судових витрат на правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів понесені витрати належними та допустимими доказами, однак сума 30000 грн не відповідає критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних, не співрозмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи матиме надмірний характер, тому задовольнив заяву частково, стягнувши судові витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 15000 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.
Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з п. 11 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 та ст. 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року.
Наведені положення Основного Закону до 01 січня 2019 року гарантують кожному громадянину України, іноземцям та особам без громадянства, які перебувають на території України, право на правову допомогу та вибір захисника своїх прав - особу, яка є фахівцем у галузі права і на законних підставах має право надавати таку допомогу особисто.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач надавав до суду першої інстанції передбачені частиною сьомою статті 134 КАС України письмові заперечення стосовно неспівмірності витрат, які були прийняті судом першої інстанції до уваги.
Однак, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17, в якій зазначено, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заяви про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, визначивши їх у розмірі 15000 гривень.
Тому, надаючи оцінку всім іншим доводам апелянта, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Колегія суддів вважає, що всі доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Отже, дві апеляційні скарги відповідача є необгрунтованими і такими що не підлягають задоволенню.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судові рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Щодо заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Так, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката та пропорційність витраченого часу обсягу виконаних робіт та наданих послуг.
З наданих суду позивачем документів вбачається, що послуги адвоката в суді апеляційної інстанції полягають, зокрема, у складанні та поданні відзиву на апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 620/11141/25 та участі в одному судовому засіданні.
При цьому, дана справа не потребувала значних затрат часу, зміст відзиву відповідає змісту позову в скороченій формі.
Так, Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заява позивача про розподіл витрат на професійну (правничу) допомогу в частині стягнення 40000 грн за послуги, надані в суді апеляційної інстанції частково відповідає критерію розумності, є необхідними, але розмір не є співрозмірним із виконаною роботою, а їх повне відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи № 620/11141/25 матиме надмірний характер.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заяви про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, визначивши їх у розмірі 5 000 грн (п`яти тисяч грн) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Повний текст виготовлено 28.04.2026.
Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 р. та на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 р. - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 р. та додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Носівське хлібоприймальне підприємство" до Головного управління ДПС в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень - залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області (вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ ВП 44094124) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Носівське хлібоприймальне підприємство» (вул. Київська, 9, м. Носівка, Носівський район, Чернігівська область, 17100, код ЄДРПОУ 00957838) судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Колегія суддів: О.В. Карпушова 

О.В. Говорун

О.В. Епель