СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  
ун. № 759/13468/25
пр. № 1-кп/759/581/26 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 
при секретарях: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження № 22025011000000068, внесене до ЄРДР 10 березня 2025 року за обвинуваченням  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Горлівка Донецької області, гр. України, освіта вища, не судимої, останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , не судимої, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,
сторони кримінального провадження:
прокурори: ОСОБА_5 
захисник: ОСОБА_6 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 будучи гр. України, вчинила державну зраду, а саме, умисно на шкоду суверенітетові, територіальної цілісності та недоторканості, а саме надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.
Нехтуючи вимогами Конституції і законів України, ОСОБА_4  будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, працівником правоохоронного органу, достовірно знаючи про незаконність призначення ОСОБА_7 на посаду так званого «прокурора Республіки Крим», а також незаконного проведения на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя референдуму, достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, точної дати розслідування не встановлено, однак не пізніше 04 липня 2014 року, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності, посиленні окупації півострову та утворенні в АР Крим системи незаконних органів прокуратури Російської Федерації, погодилася на незаконну пропозицію про продовження роботи у складі прокуратури АР Крим, а згодом - прокуратури Республіки Крим, без підпорядкування Генеральній прокуратурі Україні.
Продовжуючи свої умисні дії, громадянка України ОСОБА_4 , перебуваючи в АР Крим, достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, точної дати та часу досудовим розслідування не встановлено, однак не пізніше 04 липня 2014 року, погодилася на призначення її на посаду т.зв. «помічника прокурора Сімферопольського
району Республіки Крим», де виконувала вказівки і розпорядження так званих
керівників зазначеної прокуратури.
Зокрема, починаючи з 2014 року ОСОБА_4 , займаючи посаду т.зв «помічника прокурора Сімферопольського району Республіки Крим»., знаходячись в м. Сімферополь АР Крим, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи стаж роботи в органах прокуратури, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим,
перебуваючи в приміщенні так званого «Залізничного районного суду м. Сімферополя Республіки Крим» по вул. Хромченко, буд. 6 літера А у м. Сімферополь АР Крим, діючи в інтересах Російської Федерації, 15.04.2016, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, приймала участь, як помічник прокурора Сімферопольського району незаконно створеної прокуратури Республіки Крим у справі № 2-1459/2016, чим надала допомогу представникам іноземної держави у переході судової та правоохоронної системи України, яка діяла на території Кримського півострова, на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави російської федерації, що призвело до забезпечення належного функціонування незаконно створених органів прокуратури та посилили заходи тимчасової окупації півострова.
Крім цього, продовжуючи свою злочинну діяльність, 19.10.2016, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, відповідно до розпорядження т.зв. «голови Сімферопольської районної ради» від 14.07.2016 № 27-р, взяла участь як помічник прокурора Сімферопольського району у виїзному прийомі громадян з особистих питань, який відбувся у т.зв. «Молодіжненській сільській раді» Сімферопольського району АР Крим, чим надала допомогу представникам російської федерації у забезпеченні належного функціонування незаконно створених органів прокуратури та посилення заходів тимчасової окупації Кримського півострова.
Цими діями ОСОБА_4 спряла представникам Російської Федерації у проведенні підривної діяльності на території України, що полягало у створенні умов для функціонування на території України іноземного правоохоронного органу, а саме прокуратури Російської Федерації, та забезпечує тривалу окупацію Кримського півострова.
Застосовані судом правові процедури.
Оскільки судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia), остання показань суду не надавала, при цьому заяв, протестів та клопотань на адресу суду також не подавала.
Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника, яка реально була забезпечена державою - суд реагував на випадки неналежного виконання адвокатом своїх професійних обов`язків, здійснюючи у такій спосіб всі можливі дії з тим, що наданий державою захист не був формальним.
Доводи сторони захисту про те, що процедура спеціального судового провадження була розпочата безпідставно, суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на процесуальному законі.
Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_4 до слідчого (прокурора), направлених їй повідомлень з приводу її прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що вона мала підстави усвідомлювати, що проти неї розпочато кримінальне провадження, вона отримала чи мала б отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мала можливість бути обізнаною із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачена мала право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку вона розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самою захисника; в) бути судженим в її присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленою про це право і мати призначеного захисника безплатно. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Натомість, ОСОБА_4 скористалася своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України та з боку останньої.
Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (напр., справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.
Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову . ОСОБА_4 , яка повинна знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою вона не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна. 
Ухилення обвинуваченої від правосуддя суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України) суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений. 
Позиція сторони захисту.
Захисник не мав можливості зв`язатися з обвинуваченою ОСОБА_4 і з`ясувати в неї правову позицію щодо висунутого обвинувачення та просить виправдати обвинувачену.
На думку захисту, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні поставленого у провину злочину має бути ретельно перевірена судом, а всі сумніви з цього приводу розтлумачені на її користь.
Фактичні обставини, які суд визнає загально відомими і такими, що не потребуються доказування в межах даного провадження.
Тимчасова окупація з боку РФ частини території України - АР Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку РФ цієї частини території України є загально відомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доведення.
Так, Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.
06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.
11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.
Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.
17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».
18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.
21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ (т. 2 а. 184-223), яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).
11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.
Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.
Крім того, Верховною Радою України 21 квітня 2015 року прийнято Постанову № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України (т. 2 а. 177-183).
Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.
Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.
Вказані та інші аналогічні за оцінками вказаних подій резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Закон України №1207-VII, постанови Верховної Ради України є нормативно-правовими актами, що становлять частину законодавства України, на підставі якого суд приймає рішення у справі.
Судом в інтересах даного кримінального провадження ретельно досліджені подані стороною обвинувачення докази з тим, щоб дослідити зв`язок між цими подіями та діями обвинуваченої безпосередньо в контексті висунутого їй обвинувачення.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Так, статус ОСОБА_4 станом на 2014 рік, як прокурора прокуратури Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, підтверджено дослідженою судом довідкою Головного управління кадрового забезпечення Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України (том 3, а.пр.60)
Вищевказаним документом в сукупності із відповіддю Державної міграційної служби України від 07.04.2017 року №6.2/4978-17 копією облікової картки особи отримувача паспорта громадянина України для виїзду за кордон  ОСОБА_4 (том 3, а.пр.45-47) та відповіддю офісу Президента України від 04.03.2025 року № 45-01/262 про ненадходження клопотань про вихід з громадянства том 3, а.пр.245) підтверджується правовий статус  ОСОБА_4 як громадянки України.
Обставини щодо призначення ОСОБА_4 на посаду «помічника прокурора прокуратури Сімферопольського району Республіки Крим», який було утворено окупаційною владою РФ на території м.Сімферополя, знайшли своє підтвердження під час дослідження в судовому засіданні протоколу огляду інтернет-видань від 24.02.2017, згідно якого було оглянуто сайт прокуратури Республіки Крим, а саме відео випуску програми "Під захистом закону" за участю працівників органів прокуратури Республіки Крим, зокрема помічника прокурора Сімферопольського району ОСОБА_4 , яка надає інтерв"ю та повідомляє про внесення прокуратурою Сімферопольського району Республіки Крим на розпорядження "респотребнадзора", яке задоволено, а розпорядження скасоване (том 3, а.пр.7-18). 
Відповідно до протоколу огляду інтернет-видань від 10.03.2025 року та додатків до нього у виді телефонного довідника органів прокуратури Республіки Крим росія (станом на 04.07.2014), в якому зазначені відомості щодо назви та місця розташування так званих "органів прокуратури Республіки Крим", прізвища, ім"я та по батькові, посади прокурорів та їхні контакті номери телефонів, зокрема, на 32 сторінці виявлено відомості про ОСОБА_4 , яка перебуває на посаді помічника прокурора прокуратури Сімферопольського району Республіки Крим (том 3, а.пр.93-98).
Крім того, згідно протокола огляду інтернет видань від 20.05.2025, було оглянуто та досліджено "розпорядження Сімферопольської районної ради Республіки Крим від 14.07.2016 №27-р "Про організацію спільного виїзного прийому громадян по особистим витанням на друге півріччя 2016 року", в якому наявна інформація про те, що ОСОБА_4 , як помічник прокурора Сімферопольського району, серед інших посадовців, проводила прийом громадян 19.10.2016 у так званій Молодіжненській сільській раді Сімферопольського району АР Крим (том 3, а.пр.192-200).
Відповідно до відомостей ДІ МВС України ОСОБА_4 станом на 24.02.2025 не мала судимостей і не притягувалась до кримінальної відповідальності.
Окремої уваги з огляду на особливості даного кримінального провадження потребує правова оцінка питання громадянства ОСОБА_4 та фактів з цього приводу.
Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.
Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст.ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде його громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст.ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).
За Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 4 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.
Необхідно взяти до уваги, що законодавство РФ визначає підстави набуття та припинення громадянства РФ, проте не може вирішувати питання припинення громадянства іншої країни, в тому числі України.
Таким чином, враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, ст.ст. 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дотримуючись проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну громадянства у встановленому порядку, ОСОБА_4 по теперішній час залишається громадянкою України незалежно від місця її проживання. Примусове автоматичне набуття нею як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати нею громадянства України. Через оголошену ОСОБА_4 15.03.2016 року у межах даного провадження підозру у вчиненні злочину та 13.06.2025 року повідомлення про зміну раніше повімленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення не допускається і її вихід з громадянства України. Фактичне набуття ОСОБА_4 громадянства РФ не впливає на зміст її правових відносин з Україною, за якими вона визнається лише громадянином України.
Під час судового розгляду встановлено, що внаслідок розпочатої 20 лютого 2014 року збройної агресії РФ проти України відбулася воєнна окупація невід`ємної частини України - АР Крим, а в подальшому і незаконна анексія цієї території України, що є формами триваючої підривної діяльності з боку РФ проти України на шкоду її суверенітетові та територіальної цілісності. З метою встановлення та зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю України над цією територією РФ утворила на ній, зокрема, федеральні органи прокуратури.
За результатами оцінки доказів суд вважає доведеним поза розумним сумнівом те, що громадянка України ОСОБА_4 у період окупації АР Крим, тобто з 20 лютого 2014 року формально-юридично мала статус прокурора прокуратури Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, не будучи у встановленому законами України порядку звільненою із вказаної посади, як «помічник прокурора» незаконно створеної «Сімферопольського району Республіки Крим РФ» представляла вказану незаконн створену установу іншої держави - РФ, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію.
Загалом вчинення будь-яких діянь, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України, заподіює шкоду національній безпеці України, і розцінюються як підривна діяльність проти неї. Згідно з законодавством України загрози національній безпеці - це наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України. 
Таким чином, види підривної діяльності проти України можуть бути різноманітними. Різний вигляд може мати і допомога у проведенні такої діяльності. Вона може надаватися шляхом організації чи виконання конкретного злочину, схилення до державної зради інших осіб, усунення перешкод для вчинення певних діянь тощо.
Кримінальним законом установлено, що надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду національній безпеці України. 
Достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду ОСОБА_4 для усвідомлення нею фактів активної підривної діяльності РФ проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим доводиться об`єктивними даними про її кваліфікаційний рівень підготовки як прокурора.
На свідомий і добровільний характер дій ОСОБА_4 з надання нею допомоги РФ в проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України, вказує сам характер таких дій, їх послідовність, тривалість у часі та динаміка розвитку. Так, ОСОБА_4 , починаючи з 21 березня 2014 року, не складає своїх повноважень прокурора, не вчиняє жодних дій у зв`язку із своєю мовчазною згодою на автоматичне набуття по факту громадянства іншої країни, продовжує здійснювати представництво прокуратури, керуючись при цьому матеріальним та процесуальним правом іноземної держави, на цій посаді, принаймні по 2016 рік.
ОСОБА_4 , маючи громадянські права, може не підтримувати політичний режим країни, в якій проживає, працевлаштуватися на території іншої країни тощо, але вона при цьому не отримує права шкодити суверенітетові та територіальної цілісності України чи надавати іноземній державі будь-яку допомогу в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду таким цінностям, тим більше суддею.
Отже, дії ОСОБА_4 , яка будучи громадянкою України та помічником прокурора прокуратури Сімферопольського району Автономної республіки Крим, умисно, починаючи з березня 2014 року по 2016 рік (більш точно не встановлено) забезпечила становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом безпосередньої участі в утворенні та функціонуванні незаконно створених окупаційних органів прокуратури РФ на окупованій території України (АР Крим), виконання функцій представника органів прокуратри окупаційної влади РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, надавши цим допомогу РФ в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України, тому її дії вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 111 КК України, як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України у виді надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.
Всі перелічені джерела інформації суд оцінює за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, що вони містять, визнає належними та допустимими. Враховуючи цілковиту узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає наведені та проаналізовані вище документовані дані про діяльність ОСОБА_4 як «помічника прокурора» окупаційних органів прокуратури влади РФ достовірними доказами обвинувачення, а тому кладе в основу свого вироку. 
Відтак зауваження захисту в цій частині є безпідставними. 
Порушень процесуального закону щодо відкриття кримінального провадження, його руху, повноважень сторони обвинувачення на всіх стадіях процесу судом не виявлено. 
При призначенні обвинуваченій ОСОБА_4 покарання суд згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжким, її ставлення до вчиненого, яка свідомо розірвавши всі правові стосунки з державою, яка надала їй право діяти від її імені, а також дані про її особу, яка раніше не судима, компрометуючі дані щодо неї відсутні. 
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_4 , не встановлено. 
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 111 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нового злочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України (в редакції Закону № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року) конфіскація майна встановлюється не тільки за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також і за злочини проти основ національної безпеки України незалежно від ступеня їх тяжкості. 
Однак, враховуючи, що цивільний позов по справі не заявлено, арешт на майно обвинуваченої не накладався та в матеріалах кримінального провадження відсутні докази про належність на праві власності ОСОБА_4 будь-якого майна, суд не призначає ОСОБА_4 додаткове покарання у виді конфіскації всього належного їй майна.
На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 323, ст. ст. 368, 373-376 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України за якою призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років без конфіскації майна, з позбавленням права обіймати посади в органах прокуратури та правоохоронних органах на строк 3 (три роки).
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_4 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Речові докази після набрання вироком законної сили - залишити при матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1