Справа № 130/1991/25
Провадження № 2/169/408/26

ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 року       селище Турійськ 

Турійський районний суд Волинської області в складі
головуючого Тітівалова Р. К.,
з участю:
секретаря судового засідання Веремчук Л. Ю.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Кредитної спілки «ІСТОК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

07 липня 2025 року Кредитна спілка «ІСТОК» (далі – КС «ІСТОК») звернулася до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 08 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до КС «ІСТОК» із заявою про вступ до кредитної спілки. На засіданні правління КС «ІСТОК» розглянута заява ОСОБА_4 та прийнято його в члени спілки. У той же день ОСОБА_4 сплатив вступний внесок та членський обов`язковий пайовий внесок. 20 жовтня 2020 року ОСОБА_4 подав до КС «Істок» заяву на отримання кредиту та того ж дня уклав кредитний договір № ДКВ-2896 на суму 100 000 гривень, зобов`язався повернути одержаний кредит в повному обсязі протягом 24 календарних місяців – до 20 жовтня 2022 року, сплатити 0,001% річних за користування кредитними коштами та 128.76 гривень щоденно за надання кредиту. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором 20 жовтня 2020 року позивач уклав договори поруки з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_4 належним чином умов кредитного договору у нього виникла заборгованість в загальному розмірі 133442 гривні, позивач просив стягнути з поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суму заборгованості та судові витрати.
Ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року у відкритті провадження за позовом КС «ІСТОК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, а справу за позовом КС «ІСТОК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на розгляд до Турійського районного суду Волинської області за територіальною юрисдикцією (підсудністю) (а. с. 54).
21 жовтня 2025 року справа надійшла до суду.
Заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року позов задоволений повністю (а. с. 67-68).
Ухвалою Турійського районного суду Волинської області від 24 лютого 2026 року заочне рішення скасоване, а справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження (а. с. 110-111). 
У судовому засіданні представник відповідача позов визнав частково на суму кредиту 35336 гривень та відповідну суму інфляційних втрат, розрахованих на зазначений розмір заборгованості, посилаючись на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 станом на день укладення кредитного договору та договору поруки були військовослужбовцями, у зв`язку з чим відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» проценти за користування кредитом їм не повинні не нараховуватися, а сплачену суму процентів слід зарахувати в тіло кредиту.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а. с. 147, 148), 01 серпня 2025 року подав заяву, в якій просив позов задовольнити та розглядати справу без його участі (а. с. 51).
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча в контексті положень частини восьмої статті 128 ЦПК України належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а. с. 152), про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав.
Заслухавши представника відповідача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Судом встановлено, що 08 липня 2016 року до КС «ІСТОК» звернувся ОСОБА_4 із заявою про вступ до кредитної спілки (а. с. 12).
Відповідно до витягу з протоколу засідання правління КС «ІСТОК» № 87 від 08 липня 2016 року ОСОБА_4 прийнятий у члени кредитної спілки (а. с. 13).
20 жовтня 2020 року ОСОБА_4 подав до КС «ІСТОК» заяву на отримання кредиту (а. с. 16) та того ж дня уклав договір про споживчий кредит № ДКВ-2896 (а. с. 18-19), відповідно до умов якого сума кредиту становить 100 000 гривень, строк дії договору – 24 місяці, процентна ставка – 0,001 % річних, плата за надання кредиту – 128.76 гривень щоденно.
Отримання ОСОБА_4 кредитних коштів підтверджується видатковими касовими ордерами від 20 та 21 жовтня 2020 року (а. с. 22, 23).
КС «ІСТОК», надавши ОСОБА_4 кредит, свої зобов`язання за договором виконала.
Відповідно до положень статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
За змістом частин третьої, четвертої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за укладеним ОСОБА_4 кредитним договором 20 жовтня 2020 року КС «ІСТОК» уклала зі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договори поруки № ДКВ-2896 ДП1 та № ДКВ-2896 ДП2 (а.с. 20, 21).
Відповідно до пункту 1.1 договору поруки поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати всім своїм майном за повне та своєчасне виконання всіх зобов`язань, передбачених умовами договору про споживчий кредит № ДКВ-2896 від 20 жовтня 2020 року, у якому позичальником є ОСОБА_4 .
З розрахунку, що надав позивач, видно, що заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором становить 133442 гривні, з яких заборгованість за основною сумою боргу – 67270 гривень, заборгованість за платою за надання кредиту – 61932 гривні, інфляційні втрати – 4240 гривень (а. с. 24, 25).
Проте, повністю з таким розрахунком погодитися не можна з огляду на таке.
За змістом статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати (процентів) за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно.
Аналізуючи зміст договору про споживчий кредит від 20 жовтня 2020 року та рішення кредитного комітету КС «ІСТОК», оформлене протоколом засідання від 20 жовтня 2020 року, про надання ОСОБА_4 кредиту в розмірі 100 000 гривень на умовах повернення кредиту та сплати інших нарахувань щомісячно рівними частинами, суд вважає, що в силу вимог частини першої статті 536 ЦК України передбачена пунктом 2.5 кредитного договору плата за надання кредиту в сумі 128.76 гривень щоденно є фактично процентами за користування наданими в кредит коштами.
Позичальник ОСОБА_4 та поручитель ОСОБА_2 станом на день укладення договору про споживчий кредит – 20 жовтня 2020 року, та в період його виконання мали статус військовослужбовців (а. с. 16, 17, 86-91).
Зазначена обставина визнається учасниками справи у наявних в матеріалах справи заявах, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання, у зв`язку з чим в контексті положень частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції на день укладення кредитного договору – 20 жовтня 2020 року) військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним – з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних – з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від
21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» – це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року
№ 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи.
Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.
Таким чином, проценти (щоденна плата за надання кредиту) за користування кредитом були нараховані ОСОБА_4 , який є військовослужбовцем, в особливий період, у зв`язку з чим відповідно до вимог пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» не підлягали ним до сплати, а здійснені платежі за період виконання умов договору необхідно зараховувати на погашення заборгованості за тілом кредиту.
Такі висновки щодо тлумачення «щоденної плати за надання кредиту» як «процентів за користування ним» та застосування вимог пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» викладені в постанові Верховного Суду від 14 травня 2021 року у справі № 502/1438/18 (провадження № 61-10659ск20) за позовом Кредитної спілки «ІСТОК» до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Твердження представника позивача у письмових поясненнях (а. с. 129-133) про необхідність застосування пізніших редакцій пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» суд до уваги не бере, оскільки відповідно до частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, у зв`язку з чим застосуванню підлягає редакція закону, чинна на день укладення кредитного договору – 20 жовтня 2020 року.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості видно, що ОСОБА_4 сплатив 64664 гривень, з яких на погашення тіла кредиту було зараховано 32730 гривень, плати за надання кредиту – 31934 гривні (а. с. 24).
З огляду на вищевказане, суд вважає, що сплачені ОСОБА_4 31934 гривні слід зарахувати в погашення тіла кредиту.
Таким чином, заборгованість за тілом кредиту буде становити 35336 гривень (67270 грн – 31934 грн = 35336 грн).
Виходячи із періоду нарахування позивачем інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, з відповідача слід стягнути 1761.83 гривень 
липень 2021 року 35336 грн * 100.1 = 35.34 грн;
вересень 2021 року 35336 грн * 101.2 = 454.39 грн;
жовтень 2021 року 35336 грн * 100.9 = 318.02 грн;
листопад 2021 року 35336 грн * 100.8 = 282.69 грн;
грудень 2021 року 35336 грн * 100.6 = 212.02 грн;
січень 2022 року 35336 грн * 101.3 = 459.37 грн.
За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача, як з поручителя, заборгованості за кредитним договором, оскільки позичальник ОСОБА_4 порушив його умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме, неповерненні кредитних коштів у визначений договором строк.
У відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (27,8 %) підлягає стягненню судовий збір у розмірі 841 гривня 78 копійок (3028 грн * 27,8 % = 841,78 грн).
На підставі викладеного, статей 526, 530, 610, 611, 629, 1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Кредитної спілки «ІСТОК» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь Кредитної спілки «ІСТОК» заборгованість за договором про споживчий кредит № ДКВ-2896 від 20 жовтня 2020 року в розмірі 37097 (тридцять сім тисяч дев`яносто сім) гривень 83 (вісімдесят три) копійки, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 35336 (тридцять п`ять тисяч триста тридцять шість) гривень, інфляційні втрати – 1761 (одна тисяча сімсот шістдесят одна) гривня 83 (вісімдесят три) копійки.
У решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь Кредитної спілки «ІСТОК» судовий збір у розмірі 841 (вісімсот сорок одна) гривня 78 (сімдесят вісім) копійок. 
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Кредитна спілка «ІСТОК», адреса місця знаходження: Адміральський проспект, 7, кімната 2, місто Одеса, Одеська область, код ЄДРПОУ 26364449.
Представник позивача: Матиєвич Юрій Йосипович, адреса місця знаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Представник відповідача: Шиманський Віталій Миколайович, адреса місця знаходження: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий 

Повне рішення складене 19 травня 2026 року.