Єдиний унікальний номер 205/3601/26
Номер провадження2/205/3518/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі: 
головуючого судді - Терещенко Т.П., 
за участю секретаря судового засідання – Данчула К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Ігрек» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він має статус ветерана внутрішніх справ. 06 січня 2026 року о 15 годині 35 хвилин у місті Дніпрі він користувався автобусним маршрутом загального користування №106 від зупинки «Міжшкільний комбінат», що розташована по вул. Робочій. При посадці в автобус марки «Богдан» він пред`явив водію автобусу посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає йому право на безкоштовний проїзд, але водій відмовив йому у пільговому проїзді, мотивуючи свою відмову тим, що у нього в салоні вже є пасажири пільгової категорії. На його запитання, чому водій вважає, що обмеження стосується саме не більш чотирьох пасажирів пільгової категорії, водій пояснити не зміг, але продовжував заперечувати його право на пільговий проїзд, як ветерана органів внутрішніх справ. Зазначає, що його доводи про те, що в автобусах загального користування кількість пільгових місць не обмежена, водій заперечував, і він був вимушений оплатити проїзд, що підтверджується виданим йому проїзним квитком «Автобус» Міністерства інфраструктури України, серії АТСТ № 098001, вартістю 20 грн. на зворотному боці якого зазначена інформація про автоперевізника - ТОВ ВКФ «Ігрек», а автобус мав державний номерний знак НОМЕР_1 . 09 січня 2026 року він звернувся до управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті із скаргою на дії відповідача в особі водія автотранспортного засобу, та застосування до нього мір впливу, підтвердження приналежності автотранспортного засобу відповідачу, повідомлення прізвища водія і його належність до працівників відповідача. 23 січня 2026 року отримав відповідь про здійснення відповідачем службового розслідування за фактом викладеного ним, у якому зазначив, що 06 січня 2026 року зазначений автобус у згаданий ним час перебував у тупику маршруту № 106 на пл. Старомостова, а водій автобусу заперечував факт пред`явлення в той день будь-ким із пасажирів посвідчення ветерана органів внутрішніх справ. Він вважає дії відповідача, в особі водія, протиправними, та такими що порушують його права як споживача, регламентовані Законом України «Про захист прав споживачів». Він змушений був за власні кошти вести переписку з відповідачем та контролюючим органом в особі відділу державного нагляду (контролю) в Дніпропетровській області, на що витрачався час, а відповідач свідомо, безпідставно проігнорував його обґрунтовані законні вимоги, з метою захисту своїх порушених прав він був змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Усвідомлення того факту, що через нього його близькі та рідні вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і відволікатися від інших справ, нормального відпочинку, постійно пригнічує та продовжує його пригнічувати; він зазнав душевну біль; особиста вимушена бездіяльність і безпомічність також спричинили йому моральні страждання, оскільки за складом характеру та стилем життя він активна людина, а в результаті завдання шкоди вимушений був на деякий час припинити своє спілкування із знайомими і друзями. Крім цього, він, у ситуації відмови йому у пільговому проїзді, не може вплинути на дії відповідача у зв`язку із специфікою пасажирського перевезення (обмеження часу на спілкування з водієм, який повинен слідувати за графіком маршруту), тому він вимушений проти своєї волі отримувати приниження гідності при відмові у пільговому проїзді за принципом «оплати проїзд або виходь із салону». Така ситуація пов`язана і з публічністю спілкування (діалогу) його з водієм у салоні автобусу, де відмова водія у пільговому проїзді ставить його вкрай принижене становище, свідомо та навмисне оголошується водієм для свідомості всіх пасажирів, які в автобусі, що призводить в результаті до його ганебного стану і його небажання у подальшому користуватися вказаним автобусним маршрутом із-за боязні бути приниженим повторно на очах пасажирів. Відмова в безкоштовному проїзді за наявності статусу ветерана органів внутрішніх справ, він вважає вкрай образливим. Держава надала йому певні пільги як ветерану, які відповідач ганебно не має наміру виконувати, а протиправна поведінка щодо нього вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, звернення за захистом свого порушеного права на пільговий проїзд до контролюючого органу – відділу державного нагляду, звернення до відповідача для витребування доказів та у підсумку звернення до суду, а суму моральної шкоди він оцінює у 700 грн. Вважає, що це адекватна мера штрафної санкції для відповідача, який нехтує його законними правами, а також зазначає, що відповідач повинен повернути йому вартість проїзду за проїзним квитком «Автобус», серії НОМЕР_2 у сумі 20 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача у відмові пільгового (безкоштовного) проїзду, що сталось 06 січня 2026 року на маршруті № 106 в м. Дніпрі, а також стягнути на його користь з ТОВ ВКФ «Ігрек» вартість проїзду в сумі 20 грн. на підставі проїзного квитка «Автобус», серії НОМЕР_2 та моральну шкоду в розмірі 700 грн. 
Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 20 березня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив залишити без задоволення позовні вимоги. В обґрунтування зазначив, що до позовної заяви долучено копію квитка серії НОМЕР_2 , який згідно з книги обліку розрахункових операцій на господарську одиницю №7000027063г/12 на «БАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , з номером установленого засобу контролю ВХ 304200, реєстрацію якої проведено 26 січня 2017 року, був виданий та списаний 29 листопада 2025 року і не міг бути придбаним позивачем 06 січня 2026 року. Вказує, що згідно з книгою обліку розрахункових операцій на господарську одиницю №7000027063г/12 водію видавались квитки вартістю 20 грн. серії АТСТ початкові 098001, кінцеві 098027, а наданий квиток не містить інформації щодо дати його видачі та автобусного маршруту. Посилається, що позивачем не представлено жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження наявності в нього на момент посадки до автобусу відповідного посвідчення і його пред`явлення водію, а також відмови водія в реалізації права позивача на пільговий проїзд. Зазначає, що пільга у вигляді безкоштовного проїзду відповідно до п. 11 ст. 6 ЗУ «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» надається не автоматично, а лише з урахуванням доходу всіх членів сім`ї. Отже, позивачем не надано доказу, що розмір щомісячного сукупного доходу його сім`ї відповідає вимогам ч. 4 ст. 7 вказаного Закону. Посилається на те, що позивачем не доведено, що діями відповідача було завдано шкоду, як не доведено і порушення його права на пільгове перевезення.
Позивач ОСОБА_1 сформував у системі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що він дійсно оплатив проїзд 06 січня 2026 року у автобусному маршруті № 106 у вказаний час 15 годині 35 хвилин з причини відмови водія в пільговому проїзді на підставі посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, і наявність у нього квитка на здійснення права проїзду у транспорті є договором, у розумінні ст. 42 ЗУ «Про автомобільний транспорт», який укладений саме з відповідачем на певному маршруті, що свідчить про відмову йому у такому застосуванні посвідчення та відмову у пільговому проїзді. Зазначає, що це зона відповідальності відповідача, а не його, зазначення дати, часу або номеру маршруту знаходиться у веденні відповідача, він не в змозі впливати на ці факти. Посилається на те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 листопада 2021 року № 1493-р «Про початок діяльності Бюро економічної безпеки» набуло чинності і оновлена редакція статті 7 «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», де ця норма про середньомісячний сукупний дохід сім`ї вже відсутня. Відповідачем до відзиву надана копія-витяг з Книги обліку розрахункових операцій № 7000027063/12, яка має невідоме походження, належним чином не зареєстрована в ДПУ Ленінського району (відсутність печатки, прошиву аркушів).
Від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшли заперечення, в яких він просив позов залишити без задоволення зазначивши, що не відповідає дійсності твердження позивача, що Книга обліку розрахункових операцій на господарську одиницю № 7000027063/12 на БАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , має невідоме походження і не зареєстрована в ДПІ Ленінського району, оскільки вказана книга зареєстрована ДПІ Ленінського району 26 січня 2017 року, а реєстрацію книги проведено ГДПІ Сирота С.О. та встановлено засіб контролю ВХ 304200. Посилається також на те, що ч. 4 ст. 7 ЗУ «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» є чинною, не виключена та не визнана неконституційною.
Позивач ОСОБА_3 сформував у системі «Електронний суд» заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що в матеріалах справи достатньо доказів протиправності дій відповідача.
Представник відповідача Колодочка О.С. надала суду заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності та заперечувала щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки Дніпровська міська рада відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» встановила часи безкоштовного проїзду окремих категорій громадян в необмеженій кількості з 10 годину до 15 години, про що позивач обізнаний та жодної винної особи за безпідставну відмову у пільговому проїзді не притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 7 ст. 133-1 КУпАП, тому не має підстав для стягнення моральної шкоди.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 має посвідчення ветерана органів внутрішніх справ №034913 від 18 січня 2006 року, яке дає йому право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів органів внутрішніх справ (а. с. 10).
В матеріалах справи також наявний проїзний квиток «Автобус», серії НОМЕР_2 номіналом 20 грн., в якому зазначено перевізника ТОВ ВКФ «Ігрек» (а. с. 11).
Матеріалами справи підтверджено, що 09 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті зі скаргою на дії автоперевізника ТОВ ВКФ «Ігрек» з приводу вищезазначеного факту порушення його прав, але відповіддю від 23 січня 2026 року, ОСОБА_1 було повідомлено, що ТОВ ВКФ «Ігрек» за фактом звернення на підприємстві проведено службове розслідування, обставини зазначені у скаргах щодо відмови у пільговому проїзді не підтвердились (а. с. 12-15).
Як встановлено з матеріалів справи, 10 січня 2026 року ОСОБА_1 направив директору ТОВ ВКФ «Ігрек» скаргу від 09 січня 2026 року, в якій вказав про підстави звернення, просив підтвердити приналежність ТОВ ВКФ «Ігрек» автотранспортного засобу з державним номерним знаком НОМЕР_1 , повідомити ПІБ водія і його приналежність ТОВ ВКФ «Ігрек», та прийняті заходи до водія за його незаконну вимогу щодо оплати ним проїзду (а. с. 16-18).
Згідно з Книгою обліку розрахункових операцій на господарську одиницю №7000027063/12 на «БАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , з номером установленого засобу контролю ВХ 304200, зареєстрованої в ДПУ Ленінського району, реєстрацію якої проведено 26 січня 2017 року ГДПУ ОСОБА_4 , квитки серії АТСТ - початкові 098001 та кінцеві 098027, де квиток «Автобус», серії НОМЕР_2 був списаний 29 листопада 2025 року (а. с. 38-40).
Пунктом 11 статті 6 ЗУ «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» передбачено, що ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України.
Відповідно до змісту ст. 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт» документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка).
Згідно із ст. 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Статтями 41, 42 ЗУ «Про автомобільний транспорт» передбачено, що пасажир має право: одержувати від перевізника, водія, на зупинках автобусних маршрутів загального користування, автостанціях та автовокзалах інформацію про послуги автомобільного транспорту загального користування; безоплатно провозити з собою на автобусних маршрутах загального користування одну дитину дошкільного віку без надання їй окремого місця; безоплатно перевозити з собою на автобусних маршрутах загального користування ручну поклажу, а також відповідно до законодавства про захист прав споживачів і правил перевезень користуватися іншими правами. Пасажир зобов`язаний: мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати електронний квиток; виконувати вимоги правил надання послуг та правил користування пасажирським автомобільним транспортом. Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка.
Аналогічні вимоги викладені в п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18 лютого 1997 року, згідно з якими, окрім іншого, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 42 ЗУ «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка.
Пунктом 6 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12 квітня 1996 року передбачено, що до заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України Про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належного обґрунтування позовних вимог, а також належними, достатніми та допустимими доказами не було доведено факт відмови йому в пільговому (безоплатному) проїзді 06 січня 2026 року о 15 годині 35 хвилин у місті Дніпрі автобусним маршрутом загального користування за №106, оскільки не було доведено у встановленому порядку факт придбання позивачем проїзного квитка «Автобус», серії АТСТ № 098001 номіналом 20 грн., тому як матеріалами справи, а саме Книгою обліку розрахункових операцій на господарську одиницю №7000027063/12 на «БАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , з номером установленого засобу контролю ВХ 304200, спростовано вказану обставину.
За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 141, 206, 223, 247, 259, 263-265, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Ігрек» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди - відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок позивача.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони: 

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Ігрек», ЄДРПОУ 20227697, місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Олександра Кошиця, буд.11.

Суддя: Т.П. Терещенко