1	Справа № 335/3187/25  2/335/624/2026 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року        м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Сиротенко В.К., за участю секретаря судового засідання Кумер А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до 1. ОСОБА_2 , 2. Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», третя особа – патентний повірений ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів про передання майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки,

ВСТАНОВИВ:

04.04.2025 через систему «Електронний суд» до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана представником – адвокатом Гришко І.І., до 1. ОСОБА_2 , 2. Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», третя особа – патентний повірений ОСОБА_3 , в якій позивач просить:
- визнати недійсними договори про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку №20/23-1 від 18.04.2023, №20/23-2 від 18.04.2023, №20/23-3 від 18.04.2023;
- скасувати у Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки записи стосовно реєстрації за ОСОБА_2 прав власника на торговельну марку.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. 
ОСОБА_1 є власником: 1) торговельної марки, зареєстрованої відповідно до Свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 20.01.2021; 2) торговельної марки, зареєстрованої відповідно до Свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 від 20.01.2021; 3) торговельної марки, зареєстрованої відповідно до Свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_3 від 25.09.2020. В листопаді 2023 року, в ході ознайомлення з відомостями Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки, Позивачу стало відомо про перереєстрації прав власника на вказані торгівельні марки за Відповідачем-1. У зв`язку з цим, 13.12.2023 за вих. №478 старшому слідчому слідчого відділення поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, капітану Гуленко-Карповій М., в провадженні якої перебуває досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023082060000826 від 25.05.2023, було подано клопотання про проведення слідчих дій та призначення експертизи, на теперішній час це вказане досудове розслідування триває.
28.03.2025 на адвокатський запит від Відповідача 2 надійшла відповідь, до якої додано зокрема копії договорів, начебто укладених між Позивачем та Відповідачем договорів про передачу (відчуження) майнових прав на торговельні марки №20/23-1, №20/23-2, №20/23-3 від 18 квітня 2023 року (надалі – Договір 1, Договір 2, Договір 3 відповідно), що слугували підставою для проведення державної реєстрації за ОСОБА_2 торгівельних марок за свідоцтвами № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 . 
За твердженням позивачки, вона ніколи не укладала вказані вище договори, не ставила свій підпис на цих документах та ніколи не мала наміру передавати відповідні торговельні марки у власність Відповідачу, що підтверджується її заявою від 31.03.2025. У зв`язку з наведеними фактичними обставинами Позивач вважає, що внаслідок укладення спірних договорів були грубо порушені її майнові права та охоронювані законом інтереси, оскільки передання майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки відбулось на користь Відповідача за відсутності волевиявлення Позивача як володільця відповідних свідоцтв, а отже, становить порушення майнових прав інтелектуальної власності ОСОБА_1 на відповідні торговельні марки.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2025 справу розподілено та передано для розгляду судді Сиротенко В.К.
Ухвалою судді від 14.04.2025 відкрито провадження у вищезазначеній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, розпочато в справі підготовче провадження, призначено підготовче засідання, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.
24.04.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Яценка Д.В. надійшов відзив на позовну заяву.
В обґрунтування заперечень відповідач посилається на наступне. У період з 12.09.2003 по 03.04.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі. У зв`язку з веденням спільного фармацевтичного бізнесу, подружжя реєструвало різноманітні торговельні марки для їхнього використання в діяльності аптек. Зокрема, але не виключно, було зареєстровано торгівельні марки відповідно до свідоцтв України на знаки для товарів і послуг № НОМЕР_3 («Супреміум»), № НОМЕР_2 («СимбіНова») та № НОМЕР_1 (« ІНФОРМАЦІЯ_1 »). Вказані торгівельні марки було зареєстровано на ім`я одного із подружжя, а саме ОСОБА_1 .
У зв`язку з наміром припинити спільне подружнє життя, подружжя почало вирішувати питання щодо поділу майна. При цьому, дійсно, частину спільного майна вдалося поділити добровільно, це стосується майнових прав на торговельні марки. Як свідчить Спеціальна інформаційна система Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (ДО «УкрНОІВІ»), існує 13 чинних свідоцтв на торгівельні марки, де заявником була ОСОБА_1 . З них: - 5 свідоцтв наразі мають власником ОСОБА_1 : № НОМЕР_4 від 10.09.2020 («Дуофлекс»), № НОМЕР_5 від 10.06.2020 («Моресил»), № НОМЕР_6 від 10.06.2020 («Но-Стрес»), № НОМЕР_7 від 06.01.2021 («ГербаНова»), № НОМЕР_8 від 20.01.2021 («Гастролад»);- 8 свідоцтв наразі мають власником ОСОБА_2 : № НОМЕР_2 від 20.01.2021 («СимбіНова»), № НОМЕР_1 від 20.01.2021 («Новосорб»), № НОМЕР_3 від 25.09.2020 («Супреміум»), № НОМЕР_9 від 25.03.2016 («Благодать»), № НОМЕР_10 від 06.01.2021 («Новосорб»), № 322179 від 13.07.2022 («Оптапт»), № 318044 від 04.05.2022 («Оптимальна аптека»), № 210399 від 11.04.2016 («Аптека живая вода»). Викладене свідчить про приблизно рівномірний розподіл між подружжям майнових прав на торговельні марки, які були зареєстровані під час спільного подружнього життя. Задля такого розподілу, 18 квітня 2023 року між ОСОБА_1 , як відчужувачем, та ОСОБА_2 , як набувачем, було укладено договори №№ 20/23-1, 20/23-2 та 20/23-3 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельні марки №№ 282623, 290279 та 290281. Вищевказані договори були підписані особисто кожною стороною, в тому числі й позивачкою. Укладення договорів з боку обох сторін було добровільним та відповідало волевиявленню сторін, а також було логічним з огляду на ті обставини, про які зазначено вище. Доводи позовної заяви фактично зводяться до одного твердження – про те, що ОСОБА_1 начебто не укладала ці договори. Разом з тим, позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження своїх доводів про те, що вона нібито не укладала, не підписувала ці договори і не мала наміру передавати торговельні марки у власність відповідачу.
Заява позивачки ОСОБА_1 від 31.03.2025, адресована адвокату, в якій містяться твердження, аналогічні доводам позовної заяви, не може взагалі вважатися доказом, оскільки складена ОСОБА_1 в односторонньому порядку як особою, безпосередньо зацікавленою в певному результаті вирішення цього спору. Також нічим не підтверджуються доводи позивачки про те, що в кримінальному провадженні № 12023082060000826 нібито розслідуються обставини, пов`язані з договорами від 18.04.2023, адже у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань зазначена інша дата договору, а саме 14.11.2022. До того ж, постановою слідчого від 20.10.2023 зазначене вище кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень, отже, доводи ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході досудового розслідування
28.04.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» Пастернак А.В. надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень зазначено наступне. Обов`язковій державній реєстрації підлягає не договір, а сам факт передачі виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг. Отже, лише після державної реєстрації факту передачі виключних майнових прав, шляхом внесення до Реєстру відомостей про передачу майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг, правонаступник набуває всіх прав інтелектуальної власності, передбачених законодавством України. При цьому, відповідальність за достовірність інформації, наведеної в документах, що подаються до НОІВ, несуть сторони договору. УКРНОІВІ було отримано передбачені законодавством документи та за результатами їх розгляду були прийняті рішення (реєстраційні №№ 31296, 31297 та 31298 від 01.03.2023, дата публікації та реєстрації – 14.06.2023) про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесення до Реєстру відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки за свідоцтвами України № 282623 від 25.09.2020, 7 № 290279 від 20.01.2021 та № 290281 від 20.01.2021, відповідно до яких право власності на такі знаки передаються власником свідоцтв – Позивачкою до Відповідача-1. Відповідач звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено повноважень УКРНОІВІ механізмів та способів, у які він може здійснювати перевірку достовірності інформації, наведеної в наданих документах, в т.ч. повноважень представників сторін договору, статусу об`єктів на предмет наявності заборони їх відчуження, справжність підписів сторін, дійсність договору тощо. З огляду на наведене, УКРНОІВІ, діючи на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, здійснив відповідні дії з публікації та внесення до Реєстру відомостей про передачу права власності на торговельні марки за свідоцтвами України №№ 282623 від 25.09.2020 № 290279 від 20.01.2021 та № 290281 від 20.01.2021 на підставі всіх необхідних і передбачених для цього законодавством документів.
Крім того, на думку УКРНОІВІ, в разі задоволення позовних вимог, зокрема, в частині скасування відповідних записів у Реєстрі, Позивачка не зможе у повній мірі відновити своє порушене право, якщо таке буде встановлено, а відтак це може в подальшому породити нове звернення до суду з метою відновлення порушеного права, при тому, що такий спір може бути віднесено до суду іншої юрисдикції.
17.03.2025 від представника Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, з урахуванням позиції викладеної в відзиві.
30 квітня 2025 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26.02.2025 № 4273-ІХ, назва Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя була змінена на Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя.
Ухвалою від 09.05.2025 задоволено клопотання представника відповідача-адвоката Яценка Дмитра Валерійовича про продовження підготовчого провадження та відкладення судового засідання. Продовжено строк підготовчого провадження по справі, відкладено розгляд справи.
15.05.2025 від представника позивача-адвоката Гришко І.І. надійшли письмові заперечення на відзив відповідача-1.
Ухвалою від 04.06.2025 задоволено клопотання представника позивача - адвоката Гришка І.І. про витребування доказів. Витребувано у відповідача-1 ОСОБА_2 наступні документи: оригінали: договору про передачу (відчуження) майнових прав на торговельні марки №20/23-1 від 18.04.2023 (Договір 1), договору про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку №20/23-2 від 18.04.2023 (Договір 2) та договору про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку №20/23-3 від 18.04.2023 (Договір 3) та усіх інших документів, на підставі яких було здійснено державну реєстрацію за Відповідачем 1 прав власника торговельної марки, зареєстрованої відповідно до Свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 20.01.2021, торговельної марки, зареєстрованої відповідно до Свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 від 20.01.2021, торговельної марки, зареєстрованої відповідно до Свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_3 від 25.09.2020.
06.06.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача-1 Яценка Д.В. надійшло пояснення, в якому просить доручити проведення експертизи Запорізькому відділенню Дніпропетровського НДІСЕ, оскільки ця експертна установа є територіально наближеною до суду. Крім того, у справі №335/10106/24, де ОСОБА_1 оспорює інші договори щодо торговельних марок, суд ухвалою від 16.04.2025 доручив проведення експертизи саме цій установі. Також у поясненні зазначено, що у відповідача ОСОБА_2 відсутні додаткові питання для проведення експертизи.
19.06.2025 на адресу суду від представника відповідача-1 Яценка Д.В. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналів витребуваних судом договорів та довіреностей.
19.06.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача – Гришка І.І. надійшло клопотання про уточнення експертної установи, просить змінити експертну установу зазначену в пункті 8 прохальної частини позовної заяви з Дніпропетровського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на Запорізький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України.
Ухвалою від 20.06.2025 задоволено клопотання представника - адвоката Гришка І.І. про призначення судової почеркознавчої експертизи. Призначено судову почеркознавчу експертизу у справі № 335/3187/25, проведення якої доручено Запорізькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. На вирішення судового експерта поставлено наступні питання:
1) Чи виконаний підпис в договорі №20/23-1 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку від 18.04.2023 (Договір 1) ОСОБА_1 або іншою особою?
2) Чи виконаний підпис в договорі №20/23-2 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку від 18.04.2023 (Договір 2) ОСОБА_1 або іншою особою?
3) Чи виконаний підпис в договорі №20/23-3 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку від 18.04.2023 (Договір 3) ОСОБА_1 або іншою особою?
Провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.
29.07.2025 на адресу суду від заступника директора Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ГІЙ Т. надійшов лист з клопотанням судового експерта Устиненко О. про надання порівняльного матеріалу, а саме: вільних зразків підпису ОСОБА_1 , виконаних не менше ніж на 10-15 документах, максимального наближені з часом виконання – 2023 рік; експериментальних зразків підпису ОСОБА_1 , виконаних не менше ніж на 10-15 аркушах паперу, необхідних для складання висновку експерта за результатами судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду.
Ухвалою судді від 04.08.2025 провадження у справі було поновлено та призначено підготовче засідання на 12.08.2025 для вирішення клопотання експерта про надання додаткових матеріалів.
Ухвалою суд від 27.08.2025 клопотання судового експерта Устиненко О. задоволено. Для проведення експертизи направлено експертам вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_1 на 21 аркуші та експериментальні зразки підпису ОСОБА_1 на 12 аркушах. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.
З рекомендованого повідомленням про вручення поштового відправлення №06 102 771 780 71 вбачається, що 08.09.2025 ухвала суду від 27.08.2025, вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_1 та експериментальні зразки підпису ОСОБА_1 , були отримані представником Запорізького НДЕКЦ МВС України.
15.09.2025 на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта Устиненко О. про неможливість проведення експертизи від 08.09.2025 у зв`язку з неотриманням експертною установою станом на 08.09.2025 порівняльного матеріалу.
17.09.2025 з Запорізького НДЕКЦ МВС України повернуто на адресу суду порівняльний матеріал.
Враховуючи, що станом на 08.09.2025 порівняльний матеріал у даній цивільній справі було отримано представником Запорізького НДЕКЦ МВС України, а матеріали цивільної справи повернуто суду передчасно, супровідним листом від 17.09.2025 Вознесенівським районним судом міста Запоріжжя направлено на адресу Запорізького НДЕКЦ МВС України копію ухвали суду про призначення судової почеркознавчої експерти від 20.06.2025 по цивільній справі та додатки з урахуванням клопотанням судового експерта Устиненко О. про надання порівняльного матеріал від 22.07.2025 – для виконання.
12.11.2025 на адресу суду надійшов висновок експерта від 10.11.2025 №СЕ-19/108-25/21730-ПЧ за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у рамках цивільної справи №335/3187/25.
19.11.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Яценка Д.В. надійшло клопотання про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи, проведення якої просить доручити експертам Київського НДІСЕ МУЮ. В обґрунтування клопотання заявник посилається на те, що склавши 08.09.2025 повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, судовий експерт після цього не мав правових підстав повторно приймати до виконання ухвалу від 20.06.2025, яка є фактично виконаною 08.09.2025. Подальше проведення дослідження судовим експертом було можливе лише за умов постановлення судом нової ухвали про призначення судової експертизи. Крім того зазначає, що в 2024 році Запорізьке відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз проводило судову почеркознавчу експертизу, в рамках якої досліджувало підпис ОСОБА_1 на договорі про передання майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки від 14.11.2022 (інший договір ніж в цій справі, однак подібні правовідносини і ті ж самі сторони). За результатами проведення експертизи було підготовлено висновок № 952-23 про те, що відповісти на питання: «Ким, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , чи іншою особою виконано підпис, в документі, а саме: договір про передання майнових прав інтелектуальної власності на торгівельні марки від 14.11.2022, унизу 8 сторінки договору розділ 7 «Юридичні адреси та реквізити сторін» навпроти друкованого тексту « ОСОБА_1 »?» не надалось за можливе з причин, викладених в дослідницькій частині висновку. Підставою такого висновку стало те, що «При оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіги, ні розбіжності не можуть служити підставою для позитивного або негативного висновку. Пояснюється це тим, що співпадання ознак не утворюють індивідуальної або близької до неї сукупності, оскільки відносяться до таких, що часто зустрічаються в підписах різних осіб. Відносно ж розбіжностей не вдалося встановити: чи є вони варіантами ознак підписного почерку ОСОБА_1 , які не проявилися у наданих зразках, або вони обумовлені дією на процес письма якихось «збиваючих» чинників (наприклад, навмисно зміненого ОСОБА_1 свого підпису), або ж ці ознаки є ознаками підписного почерку іншої особи. Отже, в іншій справі, досліджуючи підпис ОСОБА_1 на договорі від 14.11.2022 з будовою, подібною до будови підписів ОСОБА_1 на договорах від 18.04.2023, судовий експерт не міг зробити навіть імовірний висновок про фактичного виконавця підпису через відсутність достатньої (індивідуалізуючої) кількості співпадінь та розбіжностей внаслідок простої будови досліджуваного підпису. А в цій справі судовий експерт, незважаючи на таку ж просту будову досліджуваних підписів, робить категоричний висновок про їх виконання не ОСОБА_1 , а іншою особою. За цих обставин такий категоричний висновок викликає істотний сумнів у його достовірності.
11.12.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача – адвоката Гришка І.І. надійшли заперечення на клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи. В обґрунтування заперечень посилається на наступне. Зі змісту клопотання ОСОБА_2 про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи у цій справі вбачається, що дане клопотання не містить зазначення жодної з підстав, визначених частиною 2 статті 113 ЦПК України для призначення повторної експертизи, жодних належних доказів на спростовування обставин, викладених у висновку експертизи, Відповідачем 1 не надано. Доводи Відповідача 1 щодо призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, переважно, зводяться лише до незгоди ОСОБА_2 з результатами вже проведеної експертизи. Водночас, сама по собі незгода одного з учасників справи із висновками експертизи в якості підстави для призначення судом повторної експертизи процесуальним законодавством не передбачена. Вважає, що в даному випадку відсутні підстави для визнання висновку експерта від 10.11.2025 № СЕ-19/108-25/21730-ПЧ необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, що у розумінні частини 2 статті 113 ЦПК України, вказує на відсутність підстав для призначення повторної судової почеркознавчої експертизи у цій справі. Що стосується доводів ОСОБА_2 стосовно того, що склавши 08.09.2025 повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, судовий експерт після цього не мав правових підстав повторно приймати до виконання ухвалу від 20.06.2025, оскільки подальше проведення дослідження судовим експертом було можливе лише за умов постановлення судом нової ухвали про призначення судової експертизи, зазначає, що наявність в матеріалах справи повідомлення судового експерта про неможливість проведення судової експертизи від 08.09.2025 № СЕ-19/108-25/16268-ПЧ ніяким чином не впливає на результати проведеної судової почеркознавчої експертизи у справі № 335/3187/25. Крім того, представник позивача зазначає, зокрема, що у вересні 2023 року органом досудового розслідування було призначено почеркознавчу експертизу документів (довіреності від 28.11.2022 та договорів про передачу права інтелектуальної власності від 14.11.2022) у кримінальному провадженні № 12023082060000826 від 25.05.2023. За результатами проведеної експертизи Запорізьким відділенням Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз було складено висновок № 952-23 за результатами проведення судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів по кримінальному провадженню № 12023082060000826. Проте, об`єктом дослідження у даній судовій почеркознавчій та технічній експертизі документів були довіреність від 28.11.2022 та договір про передачу права інтелектуальної власності від 14.11.2022, оформлений від імені ОСОБА_1 з ОСОБА_2 . Натомість, вказані вище договір про передачу права інтелектуальної власності та довіреність не входять до предмету спору у справі № 335/3187/25 та не мають жодного доказового значення у цій справі. Водночас, питання, які були поставлені на вирішення судовому експерту ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2025 у справі № 335/3187/25, за своїм змістом є відмінними. Крім того, зразки підпису ОСОБА_1 , що використовувались під час проведення судової почеркознавчої та технічної експертизи документів по кримінальному провадженню № 12023082060000826, не використовувались експертом в ході проведення судової почеркознавчої експертизи у справі № 335/3187/25. Отже, враховуючи відмінність вихідних даних, що були використані судовими експертами під час проведення експертних досліджень в межах судової почеркознавчої та технічної експертизи документів по кримінальному провадженню № 12023082060000826 та судової почеркознавчої експертизи у справі № 335/3187/25, вважає, що висновки, викладені у висновку № 952-23 за результатами проведення судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів по кримінальному провадженню № 12023082060000826, не мають ніякого доказового значення у справі № 335/3187/25 та не повинні прийматись судом до уваги.
Ухвалою від 12.12.2025 клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Яценка Д.В. про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи залишено без задоволення. Ухвала сторонами не оскаржувалася та набрала законної сили.
Ухвалою від 19.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 28.04.2026 представник позивача просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, а також посилався на те, що висновок експерта у даній цивільній справі є неналежним та недопустимим доказом з огляду на те, що експерт не мав законних підстав для проведення експертизи на підставі ухвали суду від 20.06.2025, оскільки на виконання вказаної ухвали експертом було надіслано повідомлення про неможливість проведення експертизи.
У судовому засіданні 28.04.2026 суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, у судовому засіданні оголошено перерву до 06.05.2026.
У судове засідання 06.05.2026 представники сторін не з`явилися. Судом ухвалено рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до умов розділу 2 Договору №20/23-1 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку від 18.04.2023, укладеного між ОСОБА_1 – Відчужувач та ОСОБА_2 - Набувач, Відчужувач передає (відчужує), а Набувач набуває права власності на Торговельну марку повністю. При цьому, відповідно до розділу 1 договору визначено, зокрема, свідоцтво на торговельну марку – це Свідоцтво України на торговельну марку № НОМЕР_3 від 25.09.2020. 
Відповідно до умов розділу 2 Договору №20/23-2 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку від 18.04.2023, укладеного між ОСОБА_1 – Відчужувач та ОСОБА_2 - Набувач, Відчужувач передає (відчужує), а Набувач набуває права власності на Торговельну марку повністю. При цьому, відповідно до розділу 1 договору визначено, зокрема, свідоцтво на торговельну марку – це Свідоцтво України на торговельну марку № НОМЕР_2 від 20.01.2021. 
Відповідно до умов розділу 2 Договору №20/23-3 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку від 18.04.2023, укладеного між ОСОБА_1 – Відчужувач та ОСОБА_2 - Набувач, Відчужувач передає (відчужує), а Набувач набуває права власності на Торговельну марку повністю. При цьому, відповідно до розділу 1 договору визначено, зокрема, свідоцтво на торговельну марку – це Свідоцтво України на торговельну марку № 290281 від 20.01.2021. 
Пунктами 3.1. Договорів визначено, що Відчужувач зобов`язується:
- Передати Набувачу майнові права власності на Торговельну марку повністю, включно свою ділову практику використання Торговельної марки у господарському обігу;
- Передати Набувачу Свідоцтво на торговельну марку; 
За умовами пункту 3.2. Договорів Відчужувач номінально не має жодних прав на Торговельну марку і пов`язаний з нею гудвіл від дати підписання цього договору обома Сторонами. 
Пунктом 3.3. Договорів визначено, що Відчужувач не має інших домовленостей (договорів) з третіми особами або жодних інших зобов`язань стосовно Торговельної марки, окрім наведених у цьому договорі. 
За умовами пункту 3.4. Договорів Набувач зобов`язується:
- Прийняти від Відчужувача усі майнові права на Торговельну марку повністю; 
- Прийняти від Відчужувача Свідоцтво на торговельну марку; 
- Вчинити дії, пов`язані з одержанням рішення УКРНОІВІ про публікацію та внесенням до Держреєстру відомостей про передачу права власності на Торговельну марку повністю. 
Відповідно до пункту 4.1. Договорів права власності на Торговельну марку номінально повністю переходять від Відчужувача до Набувача з моменту підписання цього договору. 
Ризик комерціалізації Торговельної марки переходить від Відчужувача до Набувач з моменту виконання пункту 4.1. цього договору (п. 4.2. Договорів). 
Згідно пункту 10.1 Договорів, цей договір, разом з додатками, що є його невід`ємними частинами, набирає чинності з моменту підписання цього договору обома сторонами, і діє до виконання зобов`язань Сторін за пп. 3 і 4.1 цього договору. 
Як вказує у своєму відзиві на позов відповідач-2, УКРНОІВІ було отримано передбачені законодавством документи та за результатами їх розгляду були прийняті рішення (реєстраційні №№ 31296, 31297 та 31298 від 01.03.2023, дата публікації та реєстрації – 14.06.2023) про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесення до Реєстру відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки за свідоцтвами України № НОМЕР_3 від 25.09.2020, № 290279 від 20.01.2021 та № 290281 від 20.01.2021, відповідно до яких право власності на такі знаки передаються власником свідоцтв – ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними вищезазначених договорів з тих підстав, що вона не мала наміру на укладання таких договорі, такі договори не підписувала та не мала наміру передавати відповідні торговельні марки у власність відповідачу.
Враховуючи заперечення позивачки проти укладання вищевказаних договорів та проставлення на таких договорах підпису, ухвалою від 20.06.2025 задоволено клопотання представника - адвоката Гришка І.І. про призначення судової почеркознавчої експертизи. Призначено судову почеркознавчу експертизу у справі № 335/3187/25, проведення якої доручено Запорізькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. 
На виконання клопотання експерта про надання порівняльного матеріалу у судовому засіданні в присутності, зокрема, представника відповідача-1 судом було відібрано експериментальні зразки ОСОБА_1 , також останньою було надано документи, які містять її зразки підпису. Порівняльний матеріал було направлено експерту для проведення відповідної експертизи.
На виконання вказаної ухвали суду 12.11.2025 надійшов висновок експерта №СЕ-19/108-25/21730-ПЧ від 10.11.2025, відповідно до якого:
1.Підпис, який міститься навпроти друкованого тексту « ОСОБА_1 » на третьому аркуші договору №20/23-1 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку від 18.04.2023 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
2.Підпис, який міститься навпроти друкованого тексту « ОСОБА_1 » на третьому аркуші договору №20/23-2 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку від 18.04.2023 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
3.Підпис, який міститься навпроти друкованого тексту « ОСОБА_1 » на третьому аркуші договору №20/23-1 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку від 18.04.2023 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.
Гарантії права власності закріплені у нормах Конституції України.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Ці конституційні права знайшли своє відображення і деталізацію у ЦК України та відповідних законах.
Так, частина перша статті 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а у частинах першій та другій статті 319 цього Кодексу вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, у частині шостій зазначеної статті прямо передбачено, що держава не втручається у здійснення власником права власності.
У частині першій статті 321 ЦК України також зазначено про непорушність права власності та про те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.
Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.
До об`єктів права інтелектуальної власності згідно зі статтею 420 ЦК України у тому числі, належать комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення.
Згідно зі статтями 424, 427 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.
Відповідно до статті 492 ЦК України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами.
Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.
Суб`єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам (стаття 493 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 494 ЦК України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом.
Статтею 495 ЦК України встановлено, що майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 497 ЦК України чинність майнових прав інтелектуальної власності на торговельну марку може бути припинено достроково за ініціативою особи, якій вони належать, якщо це не суперечить умовам договору, а також в інших випадках, передбачених законом.
При вирішенні вказаної справи необхідно врахувати вимоги цивільного законодавства щодо визначення понять правочину, договору, співвідношення понять неукладеності та недійсності правочину та критерії дійсності правочину.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є насамперед вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинне бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин завжди передбачає дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перш ніж здійснювати його оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити вираження волі особи (осіб), які його вчинили.
Вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України і поширюються на вимоги до дійсності договору, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Воля сторін може бути виражена у письмовій формі.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 цього Кодексу, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчиненого ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Оскільки відповідно до частини першої статті 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків під власним іменем, яке складається з прізвища, ім`я та по батькові, то і підпис має містити всі вказані складові, виконані особою власноручно (за винятком, якщо такі дії вчиняє представник особи, права якого належним чином посвідчені).
Тому підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри учасника (учасників правочину), його волевиявлення, забезпечує їх ідентифікацію, а також цілісність документа, яким формалізується правочин.
Можна зробити висновок, що у разі відсутності власноручного підпису сторони договору на документі презюмується, що правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової форми правочину, а також вимогам щодо вільного волевиявлення учасника правочину.
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 639 цього Кодексу договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 638 цього Кодексу вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Тобто укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. Головними умовами, за наявності яких договір вважається укладеним, є такі: сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; таку згоду досягнуто в належній формі.
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У судовій практиці зазначена правова ситуація донедавна розглядалася у двох варіантах: 1) з переданих до суду документів - договору - неможливо зрозуміти, про що саме домовились сторони; 2) досягнуті домовленості неможливо виконати саме через невизначеність умов договору i вимог до боржника.
Можна зробити висновок, що з досягненням сторонами згоди з усіх істотних умов, передбачених для конкретного виду договору, та вираження такої згоди у відповідній формі свідчить про укладеність договору, а відтак і можливість визнання його недійсним, оскільки визнати недійсним можливо лише укладений договір.
Відсутність домовленості з істотних умов та неналежність форми вираження свідчить про неукладеність договору.
Згідно зі ст. 427 ЦК України майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.
Статтею 1107 ЦК України встановлено, що розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі таких договорів: 1) ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) ліцензійний договір; 3) договір про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності; 4) договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності; 5) інший договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності. Договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності такий договір є нікчемним. Законом можуть бути встановлені випадки, в яких договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності може укладатись усно.
Відповідно до приписів ст. 1113 ЦК України, за договором про передання майнових прав інтелектуальної власності одна сторона (особа, що є суб`єктом майнових прав на об`єкт права інтелектуальної власності) передає другій стороні частково або у повному складі ці права відповідно до закону та на визначених договором умовах. Предметом договору про передання майнових прав не можуть бути об`єкти і майнові права, яких не існувало на момент укладання договору. Умови договору про передання майнових прав інтелектуальної власності на інший строк, ніж визначено законом, або що погіршують становище творця відповідного об`єкта або його спадкоємців порівняно із становищем, передбаченим цим Кодексом та іншим законом, чи обмежують право творця на створення інших об`єктів, є нікчемними. Укладення договору про передання майнових прав інтелектуальної власності не впливає на ліцензійні договори, які було укладено раніше. Майнові права інтелектуальної власності переходять до набувача за договором про передання майнових прав інтелектуальної власності з моменту його укладення, якщо інше не встановлено договором або законом. Майнові права інтелектуальної власності, набуття яких відповідно до положень цього Кодексу чи іншого закону пов`язується із їх державною реєстрацією, переходять до набувача за договором про передання майнових прав інтелектуальної власності з моменту такої державної реєстрації.
Істотними умовами договору п ро передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку є предмет договору, плата, та строк дії договору.
У цьому випадку позивачкою оскаржується договір ро передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку, який відповідає вимогам чинного законодавства щодо його форми та істотності умов.
Разом з тим позивачка зазначає, що підписи на договорах належить не відчужувачу, а іншій особі, вказуючи на відсутність волевиявлення щодо укладення спірних договорів.
Суд доходить до висновку, що оскільки в цьому випадку наданий до суду договір містить усі необхідні реквізити й істотні умови, притаманні такому виду договору, то він є укладеним, а отже, оспорюваним, та за рішенням суду може бути визнаний недійсним.
Судом встановлено, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_1 у спірних договорах на третьому аркуші договорів – виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.
При цьому, судом не вбачається підстав для визнання висновку експерта неналежним та недопустимим доказом.
З врахуванням викладено, суд доходить висновку, що договори про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку №20/23-1 від 18.04.2023, №20/23-2 від 18.04.2023, №20/23-3 від 18.04.2023 є недійсними.
Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції.
Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Сполученого Королівства"(Chahal v. the United Kingdom) ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Ухвалюючи рішення 09 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України" (заяви № 7714/06 та № 23654/08), яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення ЄСПЛ у справі "Кутій проти Хорватії" (Kutit v Croatia), заява №48778/99).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France"), заява № 23805/94).
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Також і у частині першій статті 13 зазначеного Кодексу визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частинами першою та другою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Зобов`язувати особу, яка звертається до суду у межах принципу диспозитивності, використовувати лише той чи інший спосіб захисту не відповідає нормам чинного законодавства і завданням, у цьому випадку, цивільного судочинства.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України та не є вичерпним.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
За змістом пункту 2 частини другої цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та інших зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
У частині першій та пункті 4 частини третьої статті 175 ЦПК України визначено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява має містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.
При цьому у статті 2 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 1402-VIII) закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При ухваленні рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (частина перша статті 264 ЦПК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Ні Конституцією, ні жодним законом України не передбачено можливості відмови в позові у випадку, якщо спосіб захисту є неефективним чи не передбачений законом або договором, оскільки це обмежує законодавчо встановлений принцип цивільного права, за яким право на обрання певного способу захисту порушеного права належить позивачу і обмежується лише у випадках, прямо передбачених законом.
Відмова в задоволенні позову є наслідком установлення судом факту відсутності порушення відповідачем прав позивача, оскільки розгляд справи має відбуватися з дотриманням принципу верховенства права, встановленого частиною першою статті 10 ЦПК України.
Отже, будь-який спір, переданий на вирішення суду з дотриманням правил юрисдикції та підсудності, має бути розглянутий по суті заявлених позовних вимог. При вирішенні спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установлених обставин вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Тобто якщо позивач дотримався передбаченого процесуальним законодавством порядку звернення до суду за захистом своїх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, то в такому зверненні може бути відмовлено виключно з підстав, установлених законом, а саме невстановлення судом порушення, оспорення чи невизнання відповідачем чи відповідачами прав позивача.
У справі, що розглядається, позивачка звернулася з вимогами про визнання недійсними договорів з посиланням на те, що вона такі договори не підписувала, а також про скасування у Державнолму реєстрі свідоцтв України на торговельні марки записів стосовно реєстрації за ОСОБА_2 прав власника на торговельні марки, які зареєстровані в Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_3 від 25.09.2020, Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 від 20.01.2021, Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 20.01.2021.
Судом встановлено порушення прав позивачки на володіння та користування торговельними марками.
Відносини, щодо реєстрації договорів про передачу прав на торгівельні марки та промислові зразки регулюється Цивільним кодексом України, Законами України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг», «Про охорону прав на промислові зразки»; Інструкцією про подання, розгляд, публікацію та внесення до реєстрів відомостей про передачу права власності на знак для товарів і послуг та видачу ліцензії на використання знака (міжнародного знака) для товарів і послуг, затвердженою наказом Міністерства освіти та науки України №576 від 03.08.2001, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.08.2001 №718/5909; Інструкцією про подання, розгляд, публікацію та внесення до реєстру відомостей про передачу права власності на промисловий зразок та видачу ліцензії на використання промислового зразка, затвердженою наказом Міністерства освіти та науки України №574 від 03.08.2001, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.08.2001 №716/5907.
Згідно з п. 7 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» власник свідоцтва може передавати будь-якій особі право власності на знак повністю або відносно частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг, на підставі договору.
Згідно з п. 4 ст. 20 Закону України «Про охорону прав на промислові зразки» власник патенту може передавати на підставі договору право власності на промисловий зразок будь-якій особі, яка стає правонаступником власника патенту.
Частиною другою статті 1114 ЦК України передбачено, що факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, які відповідно до цього Кодексу або іншого закону є чинними після їх державної реєстрації, підлягає державній реєстрації.
Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» передбачено, що одночасно з публікацією відомостей про видачу свідоцтва Установа здійснює державну реєстрацію знака, для чого вносить до Реєстру відповідні відомості. Форма Реєстру та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері інтелектуальної власності.
З вищезазначених норм законодавства України в сфері інтелектуальної власності вбачається, що свідоцтво України на знак для товарів і послуг є чинним після державної реєстрації .
Норми частини 1 статті 17 Закону України «Про охорону прав на промислові зразки» є аналогічними.
Таким чином, обов`язковій державній реєстрації підлягає не договір, а сам факт передачі виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг (промисловий зразок).
Отже, лише після державної реєстрації факту передання виключних майнових прав шляхом внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг (Державного реєстру патентів України на промислові зразки) відомостей про передачу майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг (промисловий зразок), правонаступник набуває всіх прав інтелектуальної власності, передбачених законодавством.
Враховуючи наведені норми законодавства, а також висновки суду з приводу недійсності оскаржуваних правочинів, суд вважає, що сам лише факт визнання оспорюваних правочинів недійсними не забезпечить відновлення порушених прав позивача у повній мірі, оскільки наявність відповідних записів у Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки стане перешкодою для внесення нових відомостей щодо права власності на торгівельні марки, а також буде фіксувати таке право за ОСОБА_1 .
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.03.2026 у справі № 335/5841/19.
За вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 пілягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 80, 81, 82, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до 1. ОСОБА_2 , 2. Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», третя особа – патентний повірений ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів про передання майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки – задовольнити.
Визнати недійсним договір № 20/23-1 від 18.04.2023 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку, зареєстровану відповідно до Свідоцтв України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_3 від 25.09.2020, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнати недійсним договір №20/23-2 від 18.04.2023 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку, зареєстровану відповідно до Свідоцтв України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 від 20.01.2021, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнати недійсним договір №20/23-3 від 18.04.2023 про передачу (відчуження) майнових прав на торговельну марку, зареєстровану відповідно до Свідоцтв України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 20.01.2021, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Скасувати у Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки запис стосовно реєстрації за ОСОБА_2 прав власника на торгівельну марку, яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_3 від 25.09.2020.
Скасувати у Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки запис стосовно реєстрації за ОСОБА_2 прав власника на торгівельну марку, яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 від 20.01.2021.
Скасувати у Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки запис стосовно реєстрації за ОСОБА_2 прав власника на Документ сформований в системі «Електронний суд» 04.04.2025 23 торгівельну марку, яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 20.01.2021

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя, який ухвалив оскаржуване рішення, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 08.05.2026 року.
Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;
відповідач-1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_12 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;
відповідач-2: Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», код ЄДРПОУ 44673629, адреса: м. Київ, вул. Годзенка Дмитра, буд. 1; 
третя особа: патентний повірений ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя          В.К. Сиротенко