КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 травня 2026 року м. Київ справа №320/2534/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає про протиправність проведеної Головним управлінням ДПС у м. Києві документальної позапланової невиїзної перевірки, з огляду на відсутність правових підстав для її призначення. Пояснено, що згідно наказу від 09.05.2025 №3410-п підставами для проведення перевірки слугували обставини: виявлення недостовірних даних у податкових деклараціях та ненадання документів на запит контролюючого органу, проте, на переконання позивачки, відповідачем протиправно не зазначено які саме дані вважаються недостовірними, а запит про надання пояснень та документальних підтверджень сформований неправомірно. Разом із цим вказано, що дохід, задекларований ОСОБА_1 за 2018 рік від продажу банківських монет, виготовлених з дорогоцінних металів фактично не був отриманий та у той же час, не може вважатись об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором, оскільки такі монети належать до валютних цінностей, а отриманий від їх продажу дохід відповідно до статті 165 Податкового кодексу України не включаються до загального оподатковуваного доходу платника податків.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 відкрито адміністративне провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень у порядку загального позовного провадження
Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.04.2026 №6253142 закрито підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду на 20.05.2026.
Відповідач у своєму відзиві позовні вимоги не визнав, зазначив про обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, також звернув увагу, що вимога про сплату боргу формується автоматично при наявності боргу.
Позивачем подано відповідь на відзив, де наводяться аргументи подібні аргументами викладеним у позовній заяві.
Відповідачем подано додаткові пояснення, де зазначено, що задекларовані фізичною особою ОСОБА_1 доходи від продажу монет за 2018 рік не пов`язані зі здійсненням операцій з банківськими монетами, тому включаються до складу загального оподатковуваного доходу відповідно до пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України та оподатковується на загальних підставах. Також посилається на те, що договори купівлі-продажу банківських монет, укладені позивачкою, мають ознаки нереальності здійсненої господарської операції. Окрім цього, звертає увагу на те, що під час проведення перевірки позивача встановлено, що позивачем не було надано книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, чим порушено вимоги пп. «а» п. 176.1 п. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України
Відповідач стверджує, що прийнявши оскаржувані податкові повідомлення-рішення, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими.
Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити даний позов у повному обсязі,
Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні даного позову.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
На підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.1, п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України (далі – ПК України) до наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 09.05.2025 №3410-п відділом позапланових перевірок оподаткування фізичних осіб управління податкового аудиту фізичних осіб ГУ ДПС у м. Києві, проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу отриманого від продажу банківських монет за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 платника податків ОСОБА_1 . Відповідно до п. 79.2 ст. 79 ПК України платник податків ОСОБА_1 проінформована про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки письмовим повідомленням від 09.05.2025 №1261/26-15-24-02-03 та копією наказу ГУ ДПС у м. Києві від 09.05.2025 №3410-п про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, які направлені рекомендованим листом з повідомленням про вручення за податковою адресою платника податків. За результатами перевірки складено акт від 24.06.2025 № 53926/Ж5/26-15-24 02-03/1914521862 (далі – Акт перевірки).
В Акті перевірки зафіксовано наступні порушення:
- п. 179.1 ст. 179 розділу ІV ПК України з урахуванням вимог п.п. 49.18.4 п.49.18 ст. 49 Кодексу, не своєчасно подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018р. до ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДПС у м. Києві;
- п.п. «а» п.176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 ПК України, не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;
- п.п.168.2.1 п.168.2 ст. 168 ПК України, з урахуванням вимог п.п.164.2.20 п.164.2 ст.164 ПК України, не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік у сумі 1 093 595,60 грн із отриманого доходу 6 075 531,10 грн; 
- п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 16 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних Положень ПК України (в редакції, що діяла в 2018 роках), не нараховано, не утримано та не перераховано до бюджету військовий збір у сумі 91 132,97 грн із отриманого доходу 6 075 531,10 грн;
- п.п. 73.3.3 п.73.3 ст.73 ПК України, а саме, не надано до податкових органів відповіді на письмовий запит про надання інформації.
На підставі Акта перевірки ГУ ДПС у м. Києві прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 31.07.2025 р. № 70764240203 (форма «Р»), яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у сумі 1 366 994,50 грн.;
- від 31.07.2025 № 70773240203 (форма «Р»), яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір у сумі 113 916,21 грн.;
- від 31.07.2025 № 70769240203 (форма «ПС»), яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем податок на доходи фізичних осіб у сумі 1 020,00 грн.;
- від 31.07.2025 № 70777240203 (форма «ПС»), яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем адміністративні штрафи та інші санкції у сумі 8 000,00 грн.
У подальшому ГУ ДПС у м. Києві прийнято податкову вимоги Головного управління ДПС у м. Києві від 06.10.2025 № 0022260-1306-2615 на загальну суму 1 612 702,36 грн.; рішення Головного управління ДПС у м. Києві про опис майна у податкову заставу від 06.10.2025 № 0022260-1306-2615, яким вирішено здійснити опис майна, що перебуває у власності платника податків ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ); акт Головного управління ДПС у м. Києві опису майна від 08.10.2025 № 1989/26-15-13-06-11, яким проведено опис майна ОСОБА_1 у податкову заставу.
Не погодившись з вищенаведеними податковими повідомлення-рішеннями, податковою вимогою, актом про опис майна, рішенням про опис майна у податкову заставу, Позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податкового кодексу України.
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 та пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно з п. 61.1 ст. 61 ПК України, податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Також, п. п. 62.1.3 п. 62.1 ст. 62 ПК України, визначено, що податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
У постанові від 21.02.2020 у справі № 826/17123/18, Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17 сформувала правовий висновок, згідно з яким, неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому, підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та, відповідно, на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Отже, доводи щодо неналежного невиконання вимог норм Податкового кодексу України щодо процедури призначення та проведення перевірки, як підстави позову, можуть бути підставою для висновку про відсутність правових наслідків такої та визнання протиправними рішень прийнятих за її наслідками, при цьому, правову оцінку таким підставам суди повинні надавати в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, переходити до перевірки підстав позову по суті встановлених під час перевірки порушень податкового та/або іншого законодавства.
Позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, у тому числі, вказує на те, що контролюючий орган порушив процедуру проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, а саме, не визначив конкретні підстави її проведення та необґрунтовано направив письмовий запит про надання інформації та її документального підтвердження.
Так, за приписами пункту 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу (підпункт 75.1.2 пункту 75.1 статті 75).
Відповідно до підпунктів 78.1.1 та 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України, на підставі яких відповідач призначив перевірку у цій справі, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту; виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.
З матеріалів справи вбачається, що Позивачем 14.03.2024 року подано до ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДПС у м. Києві податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018 рік, яка зареєстрована за № 56426, в якій задекларовано доходи, які не включаються до загального річного оподаткованого доходу у сумі 6 075 531, 10 грн., а саме інші доходи, що не підлягають оподаткуванню (рядок 11.3 декларації) та дохід, який включається до загального річного оподаткованого доходу у формі заробітної плати у сумі 35 537, 73 грн. (податок утримано податковим агентом).
ГУ ДПС у м. Києві було направлено лист від 19.02.2025 року № 4102/Ж12/26-15-24-02-03-07, щодо надання пояснень та документальних підвтерджень законності задекларованих доходів в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік. Докази направлення листа, наявні у матеріалах справи. Суд відмічає, що адреса, яка зазанчена у листі, відповідє адресі зазначеній Позивачем у адміністративному позові. Позивачем відповіді на даний лист надано не було, лист повернувся «у зв`язку із закінченням термінів зберігання», що підтверджується копією листа наявного у матеріалах справи.
Тобто, у ГУ ДПС у м. Києві виникла юридична та фактична підстава для проведення перевірки.
З метою здійснення функції контролю та маючи достатні підстави для проведення перевірки передбачені пп.78.1.1, пп. 78.1.4 п.78.1 статті 78 ПК України, Відповідачем на адресу Позивача було направлено Наказ від 9 травня 2025 року № 3410-п «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )» та повідомлення від 09.05.2025 № 1261/26-15-24-02-03. Згідно вищенаведених документів, перевірка мала початися 26.06.2025 року.
Відповідно до абзацу другого пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України, податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Приписами пункту 42.2 статті 42 ПК України встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно з пунктом 42.5 статті 42 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Таким чином, податковим законодавством передбачено два окремих випадки, коли документи вважаються належним чином врученими платнику податків (без використання електронного кабінету): надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення (що і було зроблено контролюючим органом у спірному випадку) або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Водночас, у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку. Платник податків вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів після проставлення поштовим органом відповідної відмітки.
Суд зазначає, що вручення поштових відправлень операторами поштового зв`язку регламентується Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року (далі - Правила № 270).
За визначенням пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (у редакції, що діяла на момент направлення позивачеві наказу про проведення перевірки та повідомлення, далі - Правила № 270), реєстроване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання з видачою розрахункового документа, пересилається з приписуванням до супровідних документів та вручається одержувачу під розписку. Відповідно до пункту 105 Правил № 270 одержання реєстрованого поштового відправлення, грошових коштів за поштовим переказом здійснюється за умови пред`явлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, визначених законодавством. У разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить свій підпис в книзі (на окремому аркуші) встановленого зразка. У разі отримання інших реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів одержувач заповнює відповідний бланк повідомлення: зазначає найменування, серію та номер пред`явленого документа, дату одержання та ставить свій підпис.
Оператор поштового зв`язку також може визначати інший порядок вручення реєстрованих поштових відправлень.
Пунктом 106 Правил №270 передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.
На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. Зміст наведених положень дає підстави вважати, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення інформації, яка дозволяє ідентифікувати особу отримувача.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (контролюючого органу).
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 04.03.2021 у справі №910/6835/20).
Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що обов`язку контролюючого органу щодо повідомлення платника податків про проведення відповідної перевірки кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень, крім того, необізнаність платника з наказом про проведення перевірки через нехтування або ухилення від виконання такого обов`язку без поважних причин не може бути в подальшому розцінена на користь останнього.
У постановах від 11 червня 2020 року по справі № 823/1606/17 та від 12 серпня 2021 року по справі № 640/3605/19 Верховний Суд застосував норми статті 42, пункту 79.2 статі 79 ПК України у правовідносинах, в яких спір стосувався правомірності дій контролюючого органу при призначенні та проведенні документальної позапланової невиїзної перевірки як підстава позову про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Відповідно до встановленого судами попередніх інстанцій факту повернення за закінченням терміну зберігання поштою наказу про проведення позапланової невиїзної перевірки, направленого на податкову адресу платника податків рекомендованим поштовим відправленням, Верховний Суд зробив висновок, що наказ був надісланий контролюючим органом в порядку, встановленому законом.
Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 820/1864/17, від 23 травня 2022 року у справі №810/3116/18, але не виключно.
У постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні та проведенні перевірки може бути підставою позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та, відповідно, на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Суд вважає, що встановлені у сукупності обставини свідчать про те, що ГУ ДПС у м. Києві дотримано вимоги положень пункту 79.2 статті 79 ПК України та завчасно (до початку перевірки) повідомлено позивача про час та місце проведення перевірки, відповідно правові підстави для визнання незаконною документальної позапланової невиїзної перевірки, проведеної контролюючим органом, - відсутні.
У даній справі сумнів позивача щодо дотримання відповідачем порядку вручення повідомлення та наказу, які стосувались проведення перевірки, обґрунтований виключно її категоричною незгодою, при цьому жодних доказів, які б підтверджували неможливість отримання останньою скерованої їй кореспонденції засобами поштового зв`язку матеріали справи не містять. Водночас презумпція добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків повинна спростовуватись об`єктивними обставинами, а не суб`єктивними твердженнями.
Суд також враховує, що жодна норма податкового законодавства не зобов`язує податковий орган здійснювати заходи для з`ясування причин невручення наказу на перевірку, запрошення, запиту, чи для вжиття додаткових заходів (як-то електронні засоби зв`язку, кур`єрська доставка і т.д.) щодо вручення надісланих документів. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.10.2021 у справі №360/4692/19, від 20.10.2020 у справі №140/30/20 та від 14.07.2022 у справі №120/479/21-а.
Зважаючи на дотримання контролюючим органом порядку направлення документів (наказу, повідомлень, запиту), позивач є таким, що належним чином повідомлений про проведення перевірки та про свій обов`язок з надання відповідачу документів, водночас протягом встановлених строків позивач не надав контролюючому органу первинних чи інших документів, що підтверджують спірні показники податкової звітності, а також позивач не надав жодних пояснень чи доказів наявності поважних причин для неотримання ним кореспонденції від контролюючого органу та ненадання ним документів контролюючому органу для перевірки.
В контексті наведеного, суд резюмує, що у контролюючого органу виникає право на проведення контрольного заходу не раніше 30 календарного дня з дати надсилання платнику податків копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку й місце проведення позапланової невиїзної перевірки та у розглядуваному випадку наведені застереження щодо строків контролюючим органом враховані при проведенні контрольного заходу.
Відповідно, є правомірним податкове повідомлення-рішення відповідача від 31.07.2025 №70777240203, яким за ненадання відповіді на письмовий запит контролюючого органу застосовано штрафні санкції до позивача у сумі 8000,00 грн.
Стосовно суті виявленого відповідачем порушення, покладеного в основу висновку податкового органу про необхідність віднесення до загального оподаткованого доходу позивачки сум, з продажу золотих та срібних монет, які належать до категорії банківських металів, суд зазначає наступне.
В силу приписів підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України, платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України (пункт 163.1 статті 163 ПК України).
Відповідно до пункту 164.1 статті 164 ПК України, загальним оподатковуваним доходом вважається будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Пунктом 164.3 статті 164 ПК України встановлено, що при визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, так і негрошовій формах.
Не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку доходи, перелічені в статті 165 Податкового кодексу України.
Так, в силу положень підпункту 165.1.51 пункту 165.1 статті 165 ПК України, до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються доходи від операцій з валютними цінностями (крім цінних паперів), пов`язаних з переходом права власності на такі валютні цінності, за виключенням доходів, оподаткування яких прямо передбачено іншими нормами цього розділу.
Як зазначено вище, фізичною особою 14.03.2024 року подано до ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДПС у м. Києві податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018 рік, яка зареєстрована за № 56426.
Позивачем в рядку 11.3 поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік задекларовано доходи, які не включаються до загального річного оподатковуваного доходу у сумі 6 075 531, 10 грн. та дохід, який включається до загального річного оподаткованого доходу у формі заробітної плати у сумі 35 537, 73 грн. (податок утримано податковим агентом).
Відповідно документів, наданих ОСОБА_1 до декларації про майновий стан і доходи за 2018р, а саме згідно договору купівлі – продажу банківських монет від 23.10.2018 з Додатком №1, фізичною особою ОСОБА_2 (продавець) здійснено продаж банківських монет фізичній особі ОСОБА_3 (рнокпп НОМЕР_2 ) (покупець) за ціною 6 075 531,10 грн. Згідно умов договору покупець ( ОСОБА_3 ) зобов`язується передати в установленому порядку кошти в сумі 6 075 531,10 грн у день отримання від продавця ( ОСОБА_1 ) банківських монет, згідно з Додатком № 1 даного договору, а продавець зобов`язується продати 23.10.2018 банківські монети (згідно Додатку № 1 до даного договору). Згідно Додатку №1 до договору купівлі – продажу банківських монет від 23.10.2018 право власності повністю передається від Продавця до Покупця на банківські монети, а саме: Золото 1901 S MS64 $10 LIBERTY HEAD у кількості 5 одиниць; Золото 1927 MS66 $20 SAINT GAUDENS у кількості 9 одиниць; Золото 1932 MS63 $10 INDIAN у кількості 3 одиниці; Золото 1932 MS64 $10 INDIAN у кількості 7 одиниць; Золото 1927 MS67 $20 SAINT GAUDENS у кількості 4 одиниці; Золото 1926 MS62 $10 INDIAN у кількості 2 одиниці; Срібло QUEEN ELIZ.II 1OZ STERL. SILVER COMMEMORATIVE (1 OF 30,000) у кількості 23одиниці; Срібло 1 OZ SILVER ROUNDS, INCLUDING 5 WORLD TRADING ROUNDS у кількості 10 одиниць; Срібло 1881 S MORGAN DOLLARS у кількості 7 одиниць; Срібло SILVER QUARTERS, RANGING FROM 1940-1964 у кількості 9 одиниць; Срібло SILVER MAPLE LEAFS; 1988, 1999, PROOF у кількості 18 одиниць; Срібло 2 TROY OZ ROUNDS у кількості 15 одиниць.
Загальна кількість проданих в 2018 році ОСОБА_1 банківських монет (золото та срібло) згідно договору купівлі-продажу банківських монет від 23.10.2018р становить 112 одиниць, в тому числі золото у кількості 30 од. та срібло у кількості 82 одиниць.
З висновками акта перевірки, у 2018 році вимоги валютного законодавства України передбачали можливість продажу золотих та срібних монет, які належать до категорії банківських металів, лише за посередництвом фінансової установи, яка одержала відповідну ліцензію Національного банку України.
Контролюючий орган зауважує, що за відсутності зазначеної умови, такий продаж не може вважатись продажем валютних цінностей та як наслідок, виключає можливість звільнення від оподаткування та відображення відповідних сум у рядку 11.3 податкової декларації про майновий стан і доходи.
Отже, за висновками перевіряючих, задекларовані фізичною особою ОСОБА_1 доходи у сумі 6 075 531,10 грн за 2018 рік не пов`язані зі здійсненням операцій з банківськими монетами та включаються до складу загального оподаткованого доходу відповідно до пп.164.2.20 п.164.2 стю164 ПК України та оподатковується на загальних підставах, відтак, в порушення пп.168.2.1 п.168.2 ст.168 ПК України, з урахуванням вимог пп.164.2.20 п. 164.2 ст.164 ПК України фізичною особою платником податків ОСОБА_1 не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік в сумі 1093595,60 гривень 
Суд зазначає, що станом на дату здійснення позивачем операцій з продажу банківських монет та отримання доходу від таких операцій в 2018 році діяли Декрет Кабінету Міністрів України від 19.12.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93) та Положення про здійснення операцій з банківськими металами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 06.08.2003 №325 (далі Положення №325).
Згідно Декрету № 15-93 він установлював режим здійснення валютних операцій на території України, визначав загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Відповідно до пп. 1 п.1 Декрету № 15-93 «валютні цінності»:
валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;
платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України;
іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України;
платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені в іноземній валюті або банківських металах;
банківські метали - це золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів, у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів.
Відповідно до пп. 2 п.1 Декрету № 15-93 «валютні операції», серед іншого, операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.
Відповідно до пп.2 п.2 Декрету № 15-93 резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
Пунктом 1.1 Положення про здійснення операцій з банківськими металами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 06.08.2003 №325 (далі Положення №325) передбачалось, що це Положення визначає порядок здійснення операцій з банківськими металами на міжбанківському валютному ринку України та на міжнародних ринках.
Відповідно до пункту 1.2 Положення № 325, банківські метали - це золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів; монети, вироблені з дорогоцінних металів: вітчизняні монети з пробами не нижче ніж: для золота - 995, для срібла - 999, для платини і паладію - 999,5, які не є засобом платежу на території України; іноземні монети з пробами не нижче ніж: для золота - 900, для срібла - 925, для платини і паладію - 999; інвестиційні монети України - монети з пробами для золота - 999,9, для срібла - 999,9, для платини - 999,5, які призначені для інвестування та накопичення.
Системний аналіз викладених вище нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що ані Декрет №15-93, ані Положення №325,не встановлює обов`язкової участі банку або іншої фінансової установи як умови для визнання операції з відчуження банківських монет між фізичними особами операцією з валютними цінностями.
Отже, відсутність участі банку або іншої фінансової установи у операції купівлі-продажу банківських монет між фізичними особами сама по собі не змінює правову природу таких монет як валютних цінностей та не може бути підставою для висновку про втрату ними статусу валютних цінностей. Тому доводи відповідача в цій частині судом відхиляються.
Суд також зазначає, що ані Декрет №15-93, ані Положення №325, ані Закон України «Про валюту і валютні операції» не покладали на фізичну особу позивача обов`язку підтверджувати шляхом надання додаткових документів пробу банківських монет.
Щодо посилань контролюючого органу в акті перевірки і у додаткових поясненнях на листи Національного банку України від 03.12.2024 № 40-0009/90877, від 09.12.2024 №40-0009/92444, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» (далі Закон № 679-XIV), до компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належать: 1) видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій; 2) застосовування мір відповідальності до банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів) за порушення правил валютного регулювання і валютного контролю.
Відповідно до вимог ст. 56 Закону № 679-XIV, Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, юридичних та для фізичних осіб. Національний банк видає розпорядчі акти з питань організаційно-розпорядчого характеру або індивідуальної дії (індивідуальні акти), які не є нормативно-правовими актами. Розпорядчі акти з питань організаційно-розпорядчого характеру оприлюднюються та набирають чинності в порядку, встановленому Національним банком. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом`якшують або скасовують відповідальність.
Суд звертає увагу, що листи Національного банку України не належать до нормативно-правових актів, а тому у розумінні вимог ст. 56 Закону № 679-XIV вони не мають обов`язкового характеру для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, юридичних та для фізичних осіб.
Натомість, виходячи з наведених норм, висновується, що правове регулювання, встановлене Декретом № 15-93 та Положенням № 325, стосувалося виключно операцій з банківськими металами, що здійснювалися банками та іншими фінансовими установами на міжбанківському валютному ринку України та міжнародних ринках, і не поширювалося на цивільно-правові угоди з відчуження банківських монет між фізичними особами.
Отже, враховуюче викладене у сукупності, з огляду на те, що у даному випадку податковим органом не доведено, що відчужені позивачем банківські монети не відповідають критеріям валютних цінностей, таким чином, за відсутності належних і допустимих доказів з боку контролюючого органу того, що предметом договорів купівлі-продажу були монети, які не відповідають визначенню банківських металів та валютних цінностей, твердження відповідача про оподатковуваний характер доходу від їх продажу ґрунтуються на припущеннях та не відповідають вимогам законодавства.
Щодо посилань контролюючого органу на отриману інформацію з ЦБД ДРФО ДПС, РНОКПП 2839708368 ОСОБА_3 , який виступав Покупцем за договором купівлі продажу банківських монет від 25.10.2018 року, закритий по смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема щодо того, що фінансовий стан фізичної особи ОСОБА_3 свідчить про відсутність доходів на придбання банківських монет у ОСОБА_1 за ціною 6 075 531,10 грн, суд акцентує, що наявність певної податкової інформації на яку посилається податковий орган, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності ніякі товари (роботи, послуги) не отримувались платником податків від його контрагента, чи навпаки контрагентом від платника податків.
Верховний Суд в постановах від 11.11.2020 у справі № 320/1147/19, від 24.11.2020 у справі № 813/3034/15 виклав висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до якого норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами.
Податковий орган не надав доказів, які б свідчили про відсутність операцій позивача з продажу банківських монет. Тому, висновки акта перевірки у цій частині не підтверджені належними та допустимими доказами, базуються на узагальненій податкової інформації без дослідження первинних документів.
Суд враховує, що сама лише податкова інформація не є тим джерелом отримання податкової інформації, яка згідно з положеннями статті 83 ПК України може бути підставою для висновків контролюючих органів під час проведення перевірок, а відтак не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства таким платником. Більш того, така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону, що в свою чергу відповідає аналогічній позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 24.02.2022 року у справі № 420/8924/20.
Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 ст. 4 ПК України встановлено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
За змістом указаної норми, за умови подання платником податків належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).
Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.
Відтак, суд відхиляє доводи податкового органу щодо наявності ознак нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом, адже доводи податкового органу щодо наявності податкової інформації щодо цього є неприйнятними оскільки склад податкового правопорушення не може доводитися податковою інформацією, яка має виключно інформаційне навантаження вільного розсуду податкового органу (припущень), та не заснована на аналізі первинних та інших документів (постанова Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 0870/4806/12).
Виходячи з матеріалів справи, суд дійшов висновку, що отриманий позивачем від продажу банківських монет, за відсутності доведених відповідачем обставин, що виключають їх належність до валютних цінностей, підлягає правовій оцінці як дохід від операцій з валютними цінностями, який відповідно до вимог податкового законодавства, а саме пп. 165.1.51 п. 165.1 ст. 165 ПК України, не включається до загального оподатковуваного доходу позивача. Відповідно, здійснене відповідачем збільшення податкового зобов`язання позивача з податку на доходи фізичних осіб та військового збору є протиправним.
Відтак, прийняте Головним управлінням ДПС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 31.07.2025 №70764240203 та від 31.07.2025 №31.07.2025 №70773240203 не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання такого рішення протиправними і його скасування.
Щодо виявлених під час перевірки порушень в частині ненадання позивачем до перевірки Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, суд враховує таке.
За змістом норм п. 176.1 ст. 176 ПК України платники податку зобов`язані, зокрема:
а) вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику;
б) отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку;
в) подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим. На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов`язані пред`являти документи і відомості, пов`язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку.
При цьому, відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України обов`язок щодо ведення книги обліку доходів і витрат встановлений цим Кодексом лише для фізичних осіб - підприємців.
Наказом Міністерства фінансів України № 591 від 23.06.2017 затверджено форму Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та Порядку ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу (далі Порядок № 591).
За висновками акта перевірки, позивачем не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, чим порушено п.п. «а» п.176.1 ст.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Кодексу.
Відповідачем не заперечується, що подання позивачем податкової декларації було здійснено ним не на виконання обов`язку визначеного Податковим кодексом України у зв`язку із наявністю підстав для обов`язкового подання податкових декларацій, а у зв`язку із реалізацією позивачем його добровільного права на подання такої декларації.
Також позивач у перевіряємий період перебував на податковому обліку в органі ДПС як фізична особа, а не особа зі статусом підприємця.
Таким чином, висновки акта перевірки про порушення позивачем вимог п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, пп. «а» п. 176.1 ст. 176 ПК України у зв`язку із неподанням ним до перевірки книги обліку доходів і витрат не відповідають дійсним обставинам справи, а тому є безпідставними. У зв`язку з чим, податкове повідомлення-рішення від 31.07.2025 №7076924203 підлягає скасуванню.
Щодо вимоги про визнаня протиправим та скасування податкової вимоги від 06.10.2025 № 0022260-1306-2615; рішення про опис майна в податкову заставу від 06.10.2025 № 0022260-12306-2615.
Суд зазначає, що рішення про опис майна у податкову заставу, акт опису майна у податкову заставу є похідними від податкової вимоги про сплату боргу.
Згідно наданих пояснень Відповідача, вимога про сплату боргу від 06.10.2025 № 0022260-1306-2615 була сформована на підставі грошових зобов`язань та штрафних санкцій, які визначені оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.
При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили (п. 56.18 статті 56 ПК України).
Відповідно до п.п.14.1.175. п. 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п. 59.1 ПК України визначено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), а заходи, спрямовані на погашення (стягнення) податкового боргу, не застосовуються, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Строк давності, визначений пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу для стягнення податкового боргу, у такому випадку розпочинається не раніше дня виникнення податкового боргу у сумі, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Враховуючи, що податкові повідомлення-рішення, які стали підставою для виникнення податкового боргу та винесення податкової вимоги оскаржуються в судовому порядку, тобто грошові зобов`язання визначені в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях вважаються неузгодженими (податковий борг виникає лише стосовно узгоджених податкових зобов`язань), що зумовлює протиправність та скасування оскаржуваної податкової вимоги від 06.10.2025 № 0022260-1306-2615, що в свою чергу зумовлює визнання протиправними та скасування рішення про опис майна в податкову заставу від 06.10.2025 № 0022260-12306-2615. 
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування Акту опису майна від 08.10.2025 №1989/26-15-13-06-11, суд зазначає, що такий акт лише фіксує певний перелік майна та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій. Складання акта опису, по суті полягає у викладенні/відображенні на паперовому носії певної інформації, що є фактично технічним процесом створення документа та завершальною стадією виконання організаційно-технічних дій по завершенню створення документу.
Таким чином, суд вважає, що акт опису майна не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, оскільки він лише фіксує відповідні обставини, на підставі зазначеного акта не створюються відповідні правовідносини та не порушуються права позивача.
Вказана правова відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 17.11.2022 у справі №826/5581/16 та від 13.02.2020 у справі №560/495/19.
Відтак, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування Акту опису майна від 08.10.2025 №1989/26-15-13-06-11, виданого Головним управлінням ДПС у м. Києві.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з приписами ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно із ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до вимог частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, враховуючи часткову відмову судом у задоволені позову, суд вказує про присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві пропорційних судових витрат по оплаті судового збору в сумі 17971,20 грн.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.07.2025 № 70764240203.
3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.07.2025 №70773240203.
4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.07.2025 №7076924203
5. Визнати протипранвим та скасувати податков вимогу від 06.10.2025 № 0022260-1306-2615.
6. Визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна в податкову заставу від 06.10.2025 № 0022260-12306-2615.
7. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
8. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 17971,20 (сімнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят одна) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код 44116011). 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.