Справа № 761/39576/25
Провадження № 2/761/4624/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Анохіна А.М.,
за участі секретаря судового засідання - Лазуренко А.В.,
відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року представник позивача ТОВ «Житлосервіс Плюс» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 92 271 грн 52 коп, 3 % річних в сумі 5 260 грн 82 коп, інфляційні втрати в сумі 17 248 грн 16 коп, а також судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно договору про експлуатацію житлового будинку № 7 від 01 вересня 2011 року, укладеного за погодженням ТОВ «Будівельна компанія «Міськбудінвест», КП «Генеральна дирекція Київської міської ради по обслуговуванню іноземних представництв» як Замовник доручає, а ТОВ "Житлосервіс Плюс" (далі - позивач, ТОВ "Житлосервіс Плюс", управляюча компанія) бере на себе зобов`язання здійснювати комплекс заходів по експлуатації житлового будинку по АДРЕСА_1 . Для виконання цього договору замовник передає в експлуатацію, а експлуатуюча організація приймає будинок з усіма місцями загального користування та службовими приміщеннями, системами зовнішнього та внутрішнього інженерного забезпечення, споруди, технічне обладнання, системи, прилади, інше майно Будинку, все інженерне обладнання та елементи благоустрою, необхідними для нормальної експлуатації Будинку. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 11 грудня 2012 року № 2216 встановлено тарифи та структуру тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в тому числі, затверджено тариф для ТОВ "Житлосервіс Плюс", яке надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 . Пізніше Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 01 серпня 2017 року № 932, а саме у додатку 1 затверджено перелік послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкової території та їх вартість за адресою будинку АДРЕСА_1 . Актом приймання-передачі житлового будинку з балансу на баланс від 22.04.2013 року житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 , було передано з балансу ТОВ «Будівельна компанія «Міськбудінвест» на баланс ТОВ "Житлосервіс Плюс". Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 210,2 кв.м. Між ТОВ "Житлосервіс Плюс" та відповідачем було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 22.07.2016 № 4604, предметом якого було забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_1 , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором. Позивач вказує, що відповідач ухиляється від сплати платежів за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, в зв`язку з чим станом на липень 2025 року через невиконання відповідачем своїх зобов`язань у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за період з 01.10.2019 по 01.07.2025 в сумі 92 271 грн 52 коп. Крім цього, згідно зі ст. 625 ЦК України, позивач нарахував штрафні санкції за період із 01.10.2019 по 23.02.2022 та за період із 30.12.2023 по 16.09.2025, а саме: інфляційні втрати в загальній сумі 17 248 грн 16 коп, та три відсотки річних в загальній сумі 5 260 грн 82 коп. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань по сплаті коштів за надані послуги, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути із відповідача на користь позивача зазначену суму заборгованості в примусовому порядку.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2025, головуючим суддею у справі було визначено Анохіна А.М.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2025, у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін.
В жовтні 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, в зв`язку із недоведеністю позовних вимог та застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Так, відповідач вказує, що позивачем було пропущено строк позовної давності про стягнення заборгованості за жовтень 2019 року в сумі 10 573,10 грн, а відтак відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Крім того, відповідач вказує, що за період з жовтня 2019 року по червень 2025 року позивачем було безпідставно нарахована заборгованість в загальній сумі 92 271,52 грн. Так, розмір щомісячної плати за надані послуги на дату укладення договору між сторонами становить 512,89 грн. Умови договору не передбачають наявність у позивача права в односторонньому порядку змінювати вартість послуг, а відтак односторонні накази позивача про зміну плати є нікчемними та не можуть бути покладені в основу розрахунку заборгованості. Позивач, порушивши права відповідача, як споживача послуг, безпідставно здійснив розрахунок боргу по оплаті за послуги за завищеними тарифами, а відтак заявлена до стягнення сума боргу є недоведеною. Крім того, позивачем було пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій: інфляційних втрат в сумі 17 248,16 грн та трьох відсотків річних в сумі 5 260,82 грн, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Крім того, відповідач вказує про відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження фактичного надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачу, що унеможливлює стягнення заборгованості із відповідача на користь позивача. Також відповідач заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу з огляду на їх недоведеність належними доказами та їх завищений розмір.
В листопаді 2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивача вказувала на те, що розрахунок заборгованості відповідача було здійснено у відповідності до чинних тарифів, доказів на підтвердження визнання цих тарифів недійсними не надано, як і не надано доказів не надання та/або неналежного надання житлово-комунальних послуг позивачем. Відповідач від отримання послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, а відтак відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати коштів за надані послуги. Крім того, позивачем не було пропущено строки позовної давності до позовних вимог про стягнення боргу за період із 01.10.2019 по 01.07.2025, оскільки, з часу введення на території України карантину та військового стану у межах позовної давності знаходиться період із березня 2017 року, а відтак доводи відповідача в цій частині є безпідставними.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, до суду подано заяву про розгляд справи без його участі. Просить позов задовольнити та проти винесення заочного рішення суду не заперечує.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов.
Суд, вислухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що за договором про експлуатацію житлового будинку № 7 від 01 вересня 2011 року, укладеного за погодженням ТОВ «Будівельна компанія «Міськбудінвест», КП «Генеральна дирекція Київської міської ради по обслуговуванню іноземних представництв» як Замовник доручає, а ТОВ "Житлосервіс Плюс" бере на себе зобов`язання здійснювати комплекс заходів по експлуатації житлового будинку по АДРЕСА_1 . Для виконання цього Договору Замовник передає в експлуатацію, а Експлуатуюча організація приймає Будинок з усіма місцями загального користування та службовими приміщеннями, системами зовнішнього та внутрішнього інженерного забезпечення, споруди, технічне обладнання, системи, прилади, інше майно Будинку, все інженерне обладнання та елементи благоустрою, необхідними для нормальної експлуатації Будинку.
Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 210,2 кв.м.
22.07.2016 між ТОВ "Житлосервіс Плюс" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 4604, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_1 , а споживачем забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором.
Відповідно до копій наказів ТОВ "Житлосервіс Плюс" від 31.12.2019, 30.11.2021, 31.05.2023, 31.01.2024, 31.05.2024, 31.03.2025, були застосовані нові тарифи для утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначені накази у встановленому законом порядку не скасовані, недійсними не визнавались, та доказів зворотному з боку сторони відповідача суду надано не було.
Так, відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Стаття 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.
Згідно зі ст. ст. 64, 66, 67 Житлового кодексу Української РСР, сплачується плата за користування жилим приміщенням, сплачується плата за утримання будинку та прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Члени сім`ї наймача , які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки , що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно із частиною 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Судом також встановлено, що між сторонами 22.07.2016 було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є надання позивачем та оплата відповідачем за визначених у цьому договорі послуг.
Крім того, порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуг (постанова Верховного Суду від 18.03.2019 р. у справі №210/5796/16-ц)
Крім того, за приписами статті 322 ЦК України, тягар утримання майна покладається на власника, а саме: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, законодавством покладено обов`язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників).
Згідно з розрахунком заборгованості та довідкою про нарахування та сплату від 05.06.2025, наданого стороною позивача, за адресою: АДРЕСА_3 за період із 01.10.2019 по 01.07.2025 нараховано заборгованість в розмірі 92 271 грн 52 коп.
Зі змісту зазначених доказів вбачається, що позивачем були враховані здійснені відповідачем оплати, про які, останній, зазначає у відзиві на позов.
Крім того, судом враховується те, що стороною відповідача належними та допустимим доказами не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості за надані та спожиті послуги. 
Вказані розрахунок та довідка детально відображає нарахування, оплати, споживання, а тому є належними та допустимими доказами, які свідчать про розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також ці докази в сукупності з іншими наданими позивачем документами підтверджують надання та споживання таких послуг відповідачем.
Окремо суд вказує на те, що стороною відповідача не надано доказів того, що відповідач звертався до позивача про перерахунок заборгованості у зв`язку з недотриманням вимог закону та/або умов договору, а також відсутні докази того, що відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку відмовився.
Твердження сторони відповідача про те, що позивачем не були надані послуги за вказаний період, а відтак відсутні підстави для їх оплати і стягнення заборгованості із відповідача, суд до уваги не приймає, оскільки, сукупність наданих стороною позивача доказів вказує на належне виконання позивачем договірних зобов`язання та фактичне забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині неналежного виконання відповідачем зобов`язань по сплаті коштів за житлово-комунальні послуги та наявність підстав для стягнення заборгованості в сумі 92 271 грн 52 коп, знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, відповідачем розрахунок заборгованості не спростовано достатніми доказами, та, останній, здійснено із врахуванням чинних тарифів, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та законними.
Крім того, відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на липень 2025 року через невиконання відповідачем своїх зобов`язань у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за період з 01.10.2019 по 01.07.2025 в сумі 92 271 грн 52 коп., а також згідно зі ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано штрафні санкції за період із 01.10.2019 по 23.02.2022 та за період із 30.12.2023 по 16.09.2025, а саме: інфляційні втрати в загальній сумі 17 248 грн 16 коп, та три відсотки річних в загальній сумі 5 260 грн 82 коп.
Вказаний розрахунок, в тому числі в частині розміру штрафних санкцій, відповідачем належними та допустимим доказами також не спростовано, та наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що відповідач прострочив належне виконання зобов`язань, відсутні підстави для його звільнення від їх виконання, а відтак наявні підстави для сплати відповідачем на користь позивача заявлені до стягнення суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині наявності підстав для стягнення штрафних санкцій з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань по оплаті за житлово-комунальні послуги знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, стороною відповідача належними доказами спростовані не були, а відтак суд вважає, що позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими та законними.
Поруч із цим, в ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності.
Так, відповідно до положень ст.ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Оскільки обов`язок щодо сплати за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.
30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. 
Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Законом № 2120-IX від 15.03.2022 року Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, яким було визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14 травня 2025 року.
Відтак, позивач в межах строку позовної давності мало право на стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка утворилася, починаючи з 02 квітня 2017 року.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, заборгованість за послуги та штрафні санкції були сформовані за період, починаючи із жовтня 2019 року, тобто, в межах загальної позовної давності, а відтак клопотання сторони позивача про наявність підстав для відмови в позові з огляду на пропуск позивачем строків позовної давності задоволенню не підлягає.
Суд відмічає, що інші наведені стороною відповідача доводи в обґрунтування заперечень на позовні вимоги не спростовують наведених висновків суду. 
Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог про наявність підстав для стягнення заборгованості та штрафних санкцій знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, останні, заявлені в межах строків позовної давності, заперечення сторони відповідача не є такими, з якими закон пов`язує можливість звільнення відповідача від сплати коштів за отримані послуги, а відтак суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджений судовий збір в сумі 2422 грн 40 коп. 
Крім цього, сторона позивача просила стягнути із відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 15 000 грн.
Так, відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Крім цього, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
На підтвердження витрат на правничу допомогу стороною позивача надано договір № 17/06/25 від 17.06.2025 р., акт № 2 прийому-передачі наданих послуг від 17.06.2025 р., за яким загальна вартість послуг становить 5000,00 грн, платіжну інструкцію №1190 від 20.06.2025 р. про сплату 5000,00 грн.
Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідач заперечив щодо стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на недоведеність та не співмірність їх розміру.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 3, 4, 5 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої увалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 3, 4, 5 ст. 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно сказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. ( правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 11 листопада 201 року у справі № 873/137/21).
У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги складність справи та об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), критерії необхідності подання ним документів та значимості таких дій у справі, прийняття участі у судових засіданнях, наявність заперечень сторони відповідача в частині стягнення цих витрат, враховуючи поведінку відповідача, яким в ході розгляду справи вказувалось про відсутність підстав для стягнення заборгованості, суд вважає можливим стягнути із відповідача на користь позивача 5000,00 грн витрат на правничу допомоги.
На думку суду, вказаний розмір витрат на правничу допомогу співмірний зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами.
Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст. 322, 509, 525, 526, 610, 612, 625 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», та ст. ст. 12-13, 81, 133, 137, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс Плюс» заборгованість зі сплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 92 271 (дев`яносто дві тисячі двісті сімдесят одна) грн 52 коп, 3 % річних в сумі 5 260 (п`ять тисяч двісті шістдесят) грн 82 коп, та інфляційні втрати в сумі 17 248 (сімнадцять тисяч двісті сорок вісім) грн 16 коп.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс Плюс» судовий збір в сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп., а також витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.
У стягненні решти витрат на правову допомогу відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повні ім`я та найменування сторін:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс Плюс», ЄДРПОУ 33347018, адреса: м. Київ, вул. Семена Скляренка, 17;
відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя        Андрій АНОХІН