Дата документу 23.06.2026
Справа № 501/1836/26
2/501/1833/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чорноморську Одеської області цивільну справу за
позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ»
до
відповідача: ОСОБА_1 
предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості за договором кредиту
В С Т А Н О В И В:
І. Виклад позиції позивача та відповідача.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якому просить стягнути з останньої на користь позивача суму заборгованості за договором кредиту №45555274 в розмірі 13199,20 грн., з яких 4000,00 грн. – сума заборгованості за основою сумою боргу, 559,20 грн. – сума заборгованості за процентами, 640,00 грн. – сума заборгованості за комісією, 8000,00 грн. – сума заборгованості за пенею/неустойкою, 0 грн. – сума заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування.
Позов обґрунтовано тим, що 25.09.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено Договір позики №45555274, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 4000,00 грн.
На виконання умов зазначеного вище договору, позикодавець надав відповідачу вказану вище суму грошових коштів, шляхом її перерахування на банківський картковий рахунок позичальника.
Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, грошові кошти та проценти за їх користування не сплатив.
25.02.2026 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено договір факторингу договір факторингу №25/02/26, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло право вимоги до відповідача за договором позики №45555274 від 25.09.2025.
Відповідач добровільно не виконував своїх зобов`язань, у звязку з чим утворилась заборгованості за договором позики №45555274 від 25.09.2025 в розмірі 13199,20 грн., з яких 4000,00 грн. – сума заборгованості за основою сумою боргу, 559,20 грн. – сума заборгованості за процентами, 640,00 грн. – сума заборгованості за комісією, 8000,00 грн. – сума заборгованості за пенею/неустойкою, 0 грн. – сума заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування.
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідач відзиву на позов не надав.
ІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 20.04.2016 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.44).
Ухвалою судді від 07.05.2026 справу відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без виклику сторін (а.с.46-47).
Відповідач відзив або заперечення на позов до суду не надав, про розгляд справи повідомлявся належним чином шляхом надсилання на його адресу ухвали суду про відкриття провадження у справі, проте конверт повернувся з відміткою: «відсутній за вказаною адресою» (а.с.49), а тому на підставі ст.128-130 Цивільного-процесуального кодексу України (далі ЦПК України), особа вважається такою, що належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.
Частиною 8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Також, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін за наявними матеріалами справи.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 25.09.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено Договір позики №45555274, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 4000,00 грн.
На виконання умов зазначеного вище договору, позикодавець надав відповідачу вказану вище суму грошових коштів, шляхом її перерахування на банківський картковий рахунок позичальника.
Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, грошові кошти та проценти за їх користування не сплатив.
25.02.2026 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено договір факторингу договір факторингу №25/02/26, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло право вимоги до відповідача за договором позики №45555274 від 25.09.2025.
Відповідач добровільно не виконував своїх зобов`язань, у зв`язку з чим утворилась заборгованості за договором позики №45555274 від 25.09.2025 в 13199,20 грн., з яких 4000,00 грн. – сума заборгованості за основою сумою боргу, 559,20 грн. – сума заборгованості за процентами, 640,00 грн. – сума заборгованості за комісією, 8000,00 грн. – сума заборгованості за пенею/неустойкою, 0 грн. – сума заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування.
ІV. Оцінка Суду.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.(ст.526 ЦК України).
За ч.1 ст.599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України').
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що 25.09.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено Договір позики №45555274, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 4000,00 грн.
На виконання умов зазначеного вище договору, позикодавець надав відповідачу вказану вище суму грошових коштів, шляхом її перерахування на банківський картковий рахунок позичальника.
Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, грошові кошти та проценти за їх користування не сплатив.
25.02.2026 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено договір факторингу договір факторингу №25/02/26, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло право вимоги до відповідача за договором позики №45555274 від 25.09.2025.
Відповідач добровільно не виконував своїх зобов`язань, у звязку з чим утворилась заборгованості за договором позики №45555274 від 25.09.2025 в розмірі 13199,20 грн., з яких 4000,00 грн. – сума заборгованості за основою сумою боргу, 559,20 грн. – сума заборгованості за процентами, 640,00 грн. – сума заборгованості за комісією, 8000,00 грн. – сума заборгованості за пенею/неустойкою, 0 грн. – сума заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування.
Відповідач в свою чергу доводи позивача не спростував, а тому позов до нього підлягає задоволенню в частині стягнення 4000,00 грн. – сума заборгованості за основою сумою боргу, 559,20 грн. – сума заборгованості за процентами, 640,00 грн. – сума заборгованості за комісією.
Щодо вимоги ТОВ «Фінпром Маркет» про стягнення з відповідача неустойки /пені у розмірі 8000,00 грн., суд керується наступним.
Зі змісту п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
За таких обставин відповідачка відповідач звільнений від обов`язку сплати неустойки у період з 24 лютого 2022 року до тридцятого дня після скасування/припинення дії воєнного стану на території України.
Суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки нарахованої неустойки/пені за кредитним договором у розмірі 8 000,00 грн., а тому відмовляє у їх задоволенні.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню.
Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні.
Зокрема, згідно платіжної інструкції від 17.04.2026 (а.с.6) позивачем при подачі позову сплачено 2662,40 грн. судового збору.
Позовні вимоги позивача задоволено частково.
За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору пропорційно долі задоволених вимог у розмірі 1048,73 грн. (5199,20 грн./13199,20)*2662,40 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача у розмірі 4500,00 грн., суд керується наступним.
При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
До матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги №25-08/25/ФП від 25.08.2025 (а.с.33-35), акт приймання-передачі наданої правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги №25-08/25/ФП від 25.08.2025 (а.с.36), витяг з акту приймання передачі справ на надання правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги №25-08/25/ФП від 25.08.2025 (а.с.27), платіжною інструкцією на підтвердження оплати наданої правничої допомоги (а.с.39).
Розмір витрат на правову допомогу з врахуванням задоволених вимог складатиме 2000 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума витрат на професійну правничу допомогу.
З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОММАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» (ЄДРПОУ 43311346) суму заборгованості за договором кредиту №45555274 в розмірі 5199,20 грн., з яких 4000,00 грн. – сума заборгованості за основою сумою боргу, 559,20 грн. – сума заборгованості за процентами, 640,00 грн. – сума заборгованості за комісією, 0 грн. – сума заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування, судовий збір у розмірі 1048,73 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського
суду Одеської області     М.І.Петрюченко