ПОСТАНОВА 
Іменем України

01 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/4024/24
провадження № 22-ц/4809/74/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,
за участю секретаря судового засідання Гончар О. В., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Новопразька селищна рада, Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - законний представник неповнолітньої ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Петренко С.Ю.) від 31.03.2025 у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, до Новопразької селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю,
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог
07.08.2024 ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, звернулася до суду із позовом до Новопразької селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю.
В обґрунтування вимоги, позивачка зазначила, що з січня 2018 вона разом з ОСОБА_5 проживала однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1 . Позивачка з ОСОБА_5 були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, останній надавав позивачці довіреності на розпорядження грошовими коштами. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 загинув внаслідок артилерійського обстрілу під час виконання бойового завдання. 
Оскільки шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не був зареєстрований в установленому законом порядку, позивачка наразі не має можливості підтвердити статус члена сім`ї загиблого та отримати одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю чоловіка.
За таких обставин позивачка просила суд встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
2.Короткий зміст рішення суду
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31.03.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачка не довела доказами факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з січня 2018 до 23.04.2023, зокрема, не довела обставин ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.
Наявність лише особистих стосунків жінки та чоловіка не достатньо для висновку про те, що вони становили сім`ю.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт спільного проживання без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не може свідчити про те, що мали місце усталені відносини, які притаманні сім`ї та що позивачка проживала однією сім`єю і була членом сім`ї ОСОБА_5 .
3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Позивачка ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, звернулася до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31.03.2025, у якій просила оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування вимоги апелянтка зазначила, що суд неправильно оцінив надані нею докази, що у підсумку призвело до неправильного висновку та необґрунтованої відмови у позові.
Факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з січня 2018 до 23.04.2023 підтверджується, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , поясненнями матері загиблого - ОСОБА_2 та актом обстеження.
4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
Відповідачка ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_4 , від імені якої діє представник - адвокат Боровський Валерій Антонович, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідачка зазначила, що доводи апелянтки є необґрунтованими, безпідставними та зводяться до переоцінки доказів. Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження введення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, які притаманні сім`ї, між нею та ОСОБА_5 , нових доказів чи аргументів в апеляційній скарзі не зазначила, а тому вказана скарга задоволенню не підлягає.
Відзиви на апеляційну скаргу від Новопразької селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надійшли.
При цьому 03.06.2025 Новопразька селищна рада та Міністерство оборони України отримали копію ухвали апеляційного суду від 02.06.2025 про відкриття провадження у справі, в якій їм роз`яснено право надати до суду відзив на апеляційну скаргу, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу до електронних кабінетів 03.06.2025 о 12:34:43 (том 1 а. с. 214, 216).
17.06.2025 ОСОБА_2 отримала копію ухвали апеляційного суду від 02.06.2025 про відкриття провадження у справі, в якій їй роз`яснено право надати до суду відзив на апеляційну скаргу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0690915372666 (том 1 а. с. 219).
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
5.Позиції учасників справи, висловлені у судовому засіданні 01.06.2026
ОСОБА_8 та її представник - адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_6 - ОСОБА_15, яка брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з власних технічних засобів, підтримала позицію, висловлену в раніше поданих письмових поясненнях, та просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідачка ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як її законний представник, у судове засідання не з`явилася, але її представник - адвокат Боровський Валерій Антонович, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з власних технічних засобів, підтримав доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
Відповідачі Новопразька селищна рада та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення не надіслали.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а тому вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.
7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
Згідно зі сповіщення сім`ї ІНФОРМАЦІЯ_3 № 229 від 01.05.2023 старший солдат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , командир бойової машини - командир 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини загинув внаслідок ворожого артилерійського обстрілу неподалік с. Богданівка, Донецької області, отримавши осколкові поранення, несумісні з життям (том 1, а. с. 9).
Те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 також підтверджується копією довідки про причину смерті № 106/2 № 1528/НЕ (том 1, а.с.11) та копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 08.05.2023 (том 2, а. с. 145).
Відповідно до довідки, наданої ФОП ОСОБА_9 , ОСОБА_2 займалася організацією і проведенням поховання ОСОБА_5 (том 1, а.с.10)
Відповідно до довідки, наданої виконавчим комітетом Новопразької селищної ради від 22.05.2023, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно проживав без реєстрації з 2018 року по день реєстрації 20.03.2023 по АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 8).
Відповідно до довідки, наданої виконавчим комітетом Новопразької селищної ради від 22.05.2023, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно з 20.03.2023 по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований в АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 7).
Відповідно до акта обстеження на факт проживання особи без реєстрації місця проживання, виданого виконавчим комітетом Новопразької селищної ради від 22.05.2023, вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 2018 по день реєстрації місця проживання мешкав за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 зареєструвався за вказаною адресою 20.03.2023. Разом з ним в цей період часу проживала позивачка ОСОБА_1 (том 1 а. с. 5).
Свідок ОСОБА_6 пояснила, що є сусідкою позивачки, яка проживала з ОСОБА_5 з 2018 року, вказані особи добре жили, їздили разом на заробітки.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначив, що він разом з ОСОБА_5 працював в Якутії з 2015 року. Позивачка працювала разом з ними з 2018 року.
8.Суд апеляційної інстанції додатково встановив такі обставини:
Згідно з копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , виданого 26.03.2015 відділом ДРАЦС реєстраційної служби Петрівського РУЮ у Кіровоградській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт Петрове Петрівського району Кіровоградської області народилася ОСОБА_4 , батьками якої зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (том 2, а. с. 130).
Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_4 , виданого 25.10.2019 адміністрацією муніципального утворення п. Солнечний Усть-Майського улуса Республіка Саха, 26.10.2019 було розірвано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 (том 2, а. с. 146).
9.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У цій справі, звернення до суду в порядку позовного провадження про встановлення факту проживання однією сім`єю з військовослужбовцем, який загинув, заявниця обґрунтовувала тим, що встановлення цього факту необхідне їй для реалізації права на та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із його загибеллю (смертю) під час виконання ним обов`язків військової служби.
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293, п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Однак, відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (див. постанов Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 632/580/17).
Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 та від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 визначила ознаки, за яких справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Таким чином, суб`єктивні права не можуть бути об`єктом захисту в окремому провадженні. 
Матеріально-правовий спір в окремому провадженні не вирішується, а встановлюються факти та стани, що мають юридичне значення.
У постанові від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду розглядала питання юрисдикційності справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою призначення та виплати одноразової грошової допомоги, де, серед іншого, у п. 106 виснувала, що між особою і Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.
У таких справах спір може виникнути лише між суб`єктами отримання одноразової грошової допомоги, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів.
Цей свій висновок Велика Палата Верховного Суду підтвердила у п. 149, 166 - 168, 176 постанови від 11.02.2026 у справі № 308/17634/23. 
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та законним представником неповнолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_3 існує спір щодо права позивачки на частку одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ), яка підлягає виплаті у зв`язку із загибеллю військовослужбовця ОСОБА_12 під час виконання обов`язків військової служби особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
У зв`язку із цим та відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України ця справа не могла бути розглянута судом в порядку окремого провадження, натомість вона правильно була розглянута в порядку позовного провадження.
Такий висновок суду узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у п. 171 вже згаданої постанови від 11.02.2026 у справі № 308/17634/23.
Щодо вирішення цієї справи, то суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 . ОСОБА_12 , як чоловіка та жінки без шлюбу з тієї підстави, що позивачка не надала належних, допустимих, достовірних та доказів, які б достовірно підтвердили ведення нею разом із загиблим спільного господарства, наявність спільного бюджету, а також прав і обов`язків, які притаманні подружжю. 
Не погодившись з таким висновком суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що суд надав неправильну оцінку доказам, що мають значення для справи.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Зміст предмета доказування залежить від особливостей правовідносин, які є предметом дослідження у справі, та їх правового регулювання.
Відповідно до положень ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ч. 1, 2 ст. 21 СК України).
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1 ст. 74 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц вказано: «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц зроблено висновок: «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому питання про доведеність/недоведеність відповідних обставин та факту загалом у кожній справі вирішує суд.
Проте у деяких постановах Верховний Суд висловлювався inter alia стосовно можливих доказів у такій категорії справ.
Наприклад, у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 524/10054/16 вказано: «Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України).
Докази у справі мають відповідати вимогам належності, допустимості, достатності, та достовірності, які встановлені ст. ст. 77 - 89 ЦПК України.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 362/3705/20).
Згідно з положеннями ч. ч. 1 - 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ч. 1 ст. 264 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю разом з ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Проте, відповідно до ч. 1 ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
У постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 522/1252/14-ц, від 26.09.2018 у справі № 244/4801/13-ц, від 25.04.2019 у справі № 759/4596/18, від 13.05.2024 у справі № 727/8026/23 тощо визначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.
Тлумачення наведених вище норм сімейного законодавства дає підстави вважати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області не перевірив доводи ОСОБА_3 - законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 , про те, що позивачка у спірний період перебувала у зареєстрованом шлюбі з іншою особою.
Як зазначено у п. 8 цієї постанови, Кропивницький апеляційний суд на підставі наданої позивачкою копії свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_4 встановив, що ОСОБА_1 до 25.10.2019 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 та (том 2, а. с. 146).
Врахувавши зазначені норми матеріального права, а також той факт, що ОСОБА_1 продовж частини спірного періоду, а саме до 25.10.2019 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що не може бути встановлений факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки і ОСОБА_5 до 25.10.2019, тобто допоки позивачка перебувала у шлюбі з іншою особою. Інакше, встановлення зазначеного факту у період з січня 2018 року по 25.10.2019, не залежно від обсягу та змісту наданих позивачкою доказів, суперечитиме моральним засадам суспільства та вимогам ст. 25 СК України. 
Отже, характер стосунків між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , які могли існувати до 25.10.2029, не може бути предметом розгляду у цій справі через те, що це не має юридичного значення.
Стосовно період 26.10.2019 - 23.04.2023, то суд першої інстанції належно дослідив та оцінив наявні у справі докази, а саме: довіреність від 17.12.2022, видану ОСОБА_5 ОСОБА_1 на розпорядження і користування відкритими на його ім`я рахунками у банківських установах України; витяг з реєстру територіальної громади № 2023/002349823 від 20.03.2023; акт обстеження на факт проживання особи без реєстрації місця проживання від 22.05.2023; довідки керуючого справами виконкому Новопразької селищної ради від 22.05.2023 № 553 та № 554; адресоване ОСОБА_2 сповіщення сім`ї № 229 від 01.05.2023; довідку про організацію і проведення ОСОБА_2 поховання ОСОБА_5 ; показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Сукупно ці докази доводять, що у спірний період ОСОБА_5 і ОСОБА_1 одночасно проживали без реєстрації у будинку, який належить на праві власності ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1 .
Проте ці докази не містять відомостей про ведення позивачкою та загиблим ОСОБА_5 спільного господарства, наявність у них взаємних прав та обов`язків.
Позивачка довела, що з 20.03.2023 це житло було зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_5 , тобто будучи мобілізованим та лише за місяць до своєї загибелі він офіційно задекларував, що проживає у цьому будинку.
Проте, згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.12.2023 у справі № 543/563/22 факт реєстрації місця проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 588/350/15, від 19.03.2020 у справі № 303/2865/17, від 23.08.2021 у справі № 204/6931/20, від 30.06.2022 у справі № 694/1540/20 викладено правову позицію, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Таким чином суд обґрунтовано вказав, що довіреність   ОСОБА_5  на ім`я позивачки щодо розпорядження і користування відкритими на його ім`я рахунками в банківських установах України та те, що він проживав у будинку, який належить матері позивачки, не є доказами наявності факту ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків подружжя. 
Акт обстеження житлово-побутових умов від 22.05.2023 також не доводить цього.
Щодо сповіщення сім`ї № 229 від 01.05.2023 про те, що старший солдат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , командир бойової машини - командир 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини загинув внаслідок ворожого артилерійського обстрілу неподалік с. Богданівка, Донецької області, отримавши осколкові поранення, несумісні з життям, то вонобуло надіслане ІНФОРМАЦІЯ_5 його матері - ОСОБА_14 , а не позивачці у справі.
Інших доказів позивачка до суду не надала, а тому суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку поданим позивачкою доказам,правильно вважав, що вона не надала достатньо належних, допустимих та достовірних доказів (не довела) того, що продовж 26.10.2019 - 23.04.2023 вона і ОСОБА_5 не лише спільно проживали, а й спільно вели господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, тобто мали усталені відносини, притаманні подружжю.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із зазначеними висновками місцевого суду, а також констатує, що апеляційна скарга не містить переконливих доводів на спростування висновків, викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення суду.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду звернула увагу не таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ (ту і далі у редакції закону, чинного на дату загибелі ОСОБА_5 , тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 ), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. 
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби (п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ).
У випадках, зазначених у підпунктах 1-3пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення) (ст. 16-1 Закону № 2011-ХІІ).
Відповідно до п. 54-57 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.05.2026 у справі № 600/1860/25-а право на отримання одноразової грошової допомоги є похідним від юридичного факту загибелі (смерті) військовослужбовця та виникає саме з моменту настання цієї події, що передбачено як положеннями Закону №2011-XII, так і підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема постановою КМУ №168 та порядками № 975 та № 45, що випливає із системного зв`язку статей 16, 16-1, 16-3 Закону №2011-XII та конкретизовано пунктом 2 постанови КМУ №168 і пунктом 3 Порядку №975.
При цьому визначення моменту виникнення такого права має вирішальне значення, оскільки саме з ним законодавець пов`язує встановлення кола осіб, уповноважених на його реалізацію. Такий підхід обумовлений природою спірної соціальної виплати як одноразової, цільової та такої, що підлягає розподілу між визначеним колом осіб у рівних частках, а відтак потребує чіткого та визначеного у часі встановлення суб`єктного складу її отримувачів.
Отже, саме станом на дату смерті військовослужбовця, яка є моментом виникнення права на відповідну виплату, підлягає визначенню коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16-1 Закону №2011-XII. Зазначене забезпечує принцип правової визначеності, стабільності бюджетних зобов`язань держави та унеможливлює зміну (збільшення або зменшення) суб`єктного складу отримувачів після настання юридичного факту, з яким закон пов`язує виникнення відповідного права.
З огляду на це подальші зміни законодавства, зокрема розширення переліку осіб, які можуть бути віднесені до членів сім`ї військовослужбовця, не мають зворотної дії у часі та не можуть впливати на визначення суб`єктного складу осіб, які набули право на отримання одноразової грошової допомоги, якщо таке право виникло до набрання чинності відповідними змінами. Звернення особи із відповідною заявою є способом реалізації вже набутого права, а не юридичним фактом, з яким закон пов`язує момент його виникнення.
Отже, станом на 23.04.2023, тобто на дату загибелі військовослужбовця ОСОБА_5 під час виконання обов`язків військової служби, норма ст. 16-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не відносила до кола осіб, які мали право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги жінку (чоловіка), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.
Надалі змінена Законом від 09.12.2023  № 3515-IX нова редакція ст. 16-1 Закону № 2011-ХІІ не має зворотної дії у часі, отже не застосовується до правовідносин, які виникли у зв`язку із загибеллю ОСОБА_5 . 
Тому факт, який просила суд встановити позивачка, навіть за умови його доведеності, не здатен забезпечити досягнення нею тієї мети, яку вона перед собою поставила - отримання на рівних з матір`ю загиблого - ОСОБА_2 та його неповнолітньою дочкою - ОСОБА_4 права на частку одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ.
10.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, щодо надані позивачкою докази. як кожен окремо, так і в їх сукупності є недостатніми для встановлення заявленого факту. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
11.Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника, а новий розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31.03.2025 - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст цієї постанови складено 11.06.2026.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник