ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року
м. Чернівці
справа № 724/3066/25
провадження № 22-ц/822/697/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.
за участю секретаря судового засідання Яреми А.-Л. С.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
Виконавчий комітет Рукшинської сільської ради як орган опіки та піклування 
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на заочне рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Скрипник С. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно малолітніх синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 гривень щомісячно, до досягнення ними повноліття.
Позов обґрунтований тим, що 28 жовтня 2011 року позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 , про що вчинено актовий запис № 33 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Хотинського районного управління юстиції Чернівецької області.
За час перебування у шлюбі та подальшого відновлення фактичних шлюбних відносин у сторін народилося двоє дітей: син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які весь час проживають разом із позивачкою та знаходяться на її утриманні.
Спочатку сімейне життя складалося добре, проте, починаючи з 2015 року сторони фактично проживають окремо. Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2017 року їх шлюб було розірвано. Причиною розпаду сім`ї стало те, що між сторонами постійно виникали сварки внаслідок того, що кожен має різні погляди на життя та ведення господарства.
Незважаючи на розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_2 неодноразово вчиняв насильство відносно позивачки, як фізичного так і психологічного характеру, свідком чого були спільні малолітні діти. Так, 20 лютого 2019 року відповідач умисно ображав нецензурною лайкою ОСОБА_1 , своїми діями вчинив психологічне домашнє насильство та був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП. Також, 12 січня 2019 року ОСОБА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час словесного конфлікту із колишньою дружиною ОСОБА_1 , умисно наніс їй один удар кулаком в область спинки носу, який по ступеню тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень. Згодом продовжив наносити тілесні ушкодження, а саме, умисно рукою наніс чотири удари в ліву руку позивачки, завдавши їй тілесних ушкоджень у вигляді двох плямистих синяків в області лівого ліктьового суглобу та правого передпліччя.
З 2015 року ОСОБА_2 не проживає разом із позивачкою та спільними малолітніми дітьми, не спілкується з ними, їх вихованням не займається, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Італії, діти перебувають на повному утриманні своє матері ОСОБА_1 .
Згідно з довідкою виконавчого комітету Рукшинської сільської ради № 251 від 20 серпня 2025 року, до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: дочка – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 20 серпня 2025 № 252, ОСОБА_1 розлучена зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , у сім`ї є спільні діти, які після розлучення батьків залишились проживати з матір`ю та перебувають на її утриманні. Батько участі у вихованні дітей не приймає.
Отже, малолітні діти перебувають фактично на повному утриманні своєї матері, проживають разом із нею, батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дітей.
Позивачка перешкод у спілкуванні батька з дітьми не чинила, проте він не прагнув спілкування, створивши в Італії нову сім`ю, що стало відомо через спільних знайомих.
Поведінка батька ОСОБА_2 свідчить про фактичну відмову від своїх малолітніх дітей.
Через тривалий час окремого проживання відповідача та дітей, втрачено родинні зв`язки та розуміння їх вікових психологічних особливостей. Батько дітей зовсім ними не цікавиться , не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, підготовку до самосійного життя, не спілкується з ними та не виявляє інтересу до них, що слід розцінювати як свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками та фактичне самоусунення від їх виконання.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітніх дітей, фактично протягом дев`яти років не піклується про них, матеріально не утримує, то слід позбавити його батьківських прав.
Крім цього, для забезпечення розвитку малолітніх дітей з відповідача підлягають стягненню аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 гривень щомісячно до досягнення дітьми повноліття.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 гривень щомісячно, з подальшою індексацією, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи стягнення з 26 серпня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
З огляду на наявні у матеріалах справи докази, суд вважав доведеною ту обставину, що відповідач дійсно не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, недостатньо вживає заходів до нормалізації їх відносин, проте зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності не є безумовними підставами для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, їх можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. 
Разом з тим, позивачка не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно синів, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав, а також не надала доказів неможливості зміни його поведінки як батька у кращу сторону.
Також суд не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки відповідний висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.
За конкретних обставин цієї справи та інтересів дитини, а також, враховуючи, що законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою винної поведінки ОСОБА_2 та відсутність підстав для застосування крайнього заходу – позбавлення його батьківських прав стосовно дитини, оскільки судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, не виконує свої батьківські обов`язки.
Проте, оскільки відповідач недостатньо спілкувався з дітьми, не вживав у повній мірі заходів щодо їх належного виховання, суд вважав за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції враховуючи надані позивачкою докази, а також відсутність відзиву і відповідних підтверджених доказами заперечень зі сторони відповідача стосовно його стану здоров`я та матеріального становища, наявності інших дітей або непрацездатних членів родини та інших обставин, які можуть вплинути на визначення розміру аліментів, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги та визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідача на утримання двох дітей на користь позивачки у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 гривень, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, з моменту подання позовної заяви, тобто з 26 серпня 2025 року.
За висновком суду такий розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на двох дітей є достатнім та не буде порушувати майнові права дітей.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує на те, що суд першої інстанції при ухвалені рішення не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Акцентує увагу на тому, що фактичні обставини справи свідчать про байдужість ОСОБА_2 до його синів та невиконання ним батьківських обов`язків, а саме те, що відповідач не підтримує особистого контакту з дітьми, не бере участі у їх розвитку, навчанні, дозвіллі, не вчиняє навіть спроб побачитись із синами, ігнорує потреби дітей, в тому числі на матеріальне утримання зі сторони батька, та проявляє повну байдужість до фізичного, морального та емоційного стану дітей, хоча при цьому будь-яких об`єктивних перешкод у цьому немає, в тому числі зі сторони позивачки.
Зокрема суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його синів.
Вважає, що зібрані у справі докази підтверджують факт самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що дає підстави для позбавлення його батьківських прав.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями витягу з реєстру актів про народження в провінції м. Ріміні, Італія, акт № 27 частина 1, серія А рік 2012 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 відповідно (а. с. 13-15)
Заочним рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а. с. 17-18).
Відповідно до копії довідки Рукшинської сільської ради Дністровського району Чернівецької області № 251 від 20 серпня 2025 року, ОСОБА_1 , 1986 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , Також до складу зареєстрованих осіб входять: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 19).
З копії акту обстеження матеріально-побутових умов № 252 від 20 серпня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 розлучена зі своїм чоловіком ОСОБА_2 . У сім`ї є спільні діти – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які після розлучення батьків залишились проживати з мамою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Комісією встановлено, що діти проживають з мамою за місцем реєстрації і перебувають на її утриманні і входять до складу її сім`ї. Батько часті у вихованні дітей не приймає. Житлові умови задовільні (а. с. 20).
Згідно з копії характеристики учня 9-А класу Рукшинського ліцею – ОСОБА_4 , 2012 року народження, останній навчається в ліцеї з 3 класу. За період навчання виявив себе спокійним і врівноваженим учнем, засвоїв програмовий матеріал на середньому рівні, навчався в музичній школі. Улюблені предмети – музичне мистецтво та фізична культура. Дисциплінований, відповідальний товариський, працьовитий, будь-яку справу доводить до кінця, з повагою ставиться до старших, користується авторитетом серед однокласників та однолітків. Брав участь у позакласній роботі та громадському житті класу й ліцею (а. с. 21).
Згідно копії характеристики вихованця ЗДО села Чепоноси Рукшинської сільської ради Дністровського району Чернівецької області – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитина виховується в багатодітній сім`ї, мама періодично буває за кордоном, дитина в цей час перебуває з бабусею, яка приділяє достатньо часу вихованню хлопчика. Мама в силу своєї трудової зайнятості приділяє вихованню дитини теж немало часу та виявляє непідробний інтерес до життя сина. Батько за весь час перебування дитини у садочку жодного разу не з`являвся та не проявляв інтерес до дитини (а. с. 22).
Постановою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 березня 2019 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень (а. с. 23).
Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2019 року кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 за частиною першою статті 125 КК України закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 284 КПК України (а. с. 24-25).
Згідно з копією висновку органу опіки та піклування Рукшинської сільської ради Дністровського району Чернівецької області від 13 січня 2026 року № 07/01/2026, визнано доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки будь-якої участі з боку батька у житті дітей не встановлено, поведінка ОСОБА_2 має тривалий та системний характер, а його бездіяльність негативно впливає на забезпечення стабільних та безпечних умов життя дітей. Комісією враховано, що діти потребують постійної батьківської опіки, належного виховання та захисту їх прав та інтересів, а формальне збереження за батьком батьківських прав за відсутності фактичного виконання ним своїх обов`язків не відповідає найкращим інтересам дітей.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні 16 лютого 2026 року, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за статтями 384,385 КК України, пояснила суду, що вона є матір`ю ОСОБА_1 позивачки по справі. ОСОБА_2 – колишній зять. Коли її дочка вийшла заміж за відповідача, вони проживали в Італії, народився старший син, і оскільки життя в них там не склалось, повернулись і проживали в місто Кам`янець-Подільський. Відповідач неодноразово знущався над дочкою. Коли вона подала на розлучення, він став просити, обіцяв, що все буде добре, що вони будуть жити далі нормально. Вона вибачила і вони знов зійшлися, після цього в них народився ще один син. ОСОБА_8 так побив дочку, що вона народила раніше строку. Після цього він дуже знущався, грошей не давав, вона перенесла операцію – він грошей не давав, все тягли вони, як могли, так і помагали. Було й таке в 2019 році, як родився другий синочок, прийшов ОСОБА_8 п`яний, він дуже сильно пив, і побив їх. Оскільки діти з дочкою проживають у неї, то свідок чула як батько спілкується, діти не бажають спілкуватись з батьком, він їм не дзвонить, а коли раз подзвонить, то знаходиться в нетверезому стані, погрожує. Аліменти дітям він не сплачує, нічого дітям не дає, діти перебувають на утриманні дочки. Вона змушена була поїхати за кордон, бо її старша донька вчилась, й старший син у 8-му класі вчиться, а менший має йти у школу. Було й таке, що ОСОБА_8 стояв над свідком із ножем, коли вона тримала на руках онука. Вони неодноразово зверталися до поліції. Донька не чинить ОСОБА_9 перешкоди у спілкуванні з дітьми, вони самі кажуть навіщо такий батько, бо вони знаходяться повністю на її утриманні. З 2021 року її донька – ОСОБА_1 проживає в селі Чепоноси. Вона надавала ОСОБА_9 другий шанс, оскільки тоді він закодувався від алкоголю, бо важко було, він є батько дітям, пройшов місяць, він зірвався і вони зверталися до поліції і тоді його вже забрали.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні 16 лютого 2026 року, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за статтями 384,385 КК України, пояснила суду, що ОСОБА_1 є її матір`ю, а ОСОБА_2 – колишній вітчим, наразі вона проживає з мамою в АДРЕСА_1 , вітчим живе в Італії. До 2022 року вони проживали однією сім`єю. Мама з вітчимом розлучена. Вітчим постійно підіймав на маму руку, навіть коли вони була вагітна меншим братом, постійно були сварки. В 2017 році мама з вітчимом розлучились, оскільки вирішила більше не терпіти все це. Потім вони знову зійшлись, поїхали закордон, мама подумала, що в них там щось зміниться, не хотіла, щоб діти росли без батька, народився молодший брат у 2019 році, його батьком є ОСОБА_2 . З ОСОБА_11 відповідач не спілкується, бо ОСОБА_11 не хоче, та й у його батька такого бажання немає, коли він і дзвонить, то постійно у нетверезому стані і починає обзивати маму і ОСОБА_11 цього не хоче слухати. Матеріально не підтримує, ОСОБА_11 якось хотів кросівки, а батько відмовився йому їх покупати, бо вони за дорогі, не було якось в нього бажання залагодити цю відмову. Мама перешкод не чинить у спілкуванні, постійно каже, що це батько і вони повинні з ним спілкуватись. Він не телефонує, в школі та дитячому садочку братів не навідував.
Межі апеляційного перегляду справи
Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт п`ятий частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).
За правилом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 оскаржує заочне рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, апеляційним судом не переглядається рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1  слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції, в частині яка оскаржується, відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Забезпечення найкращих інтересів дитини – це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України, приписи якої зокрема зобов`язують батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Відповідно до частини першої статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків неодноразово було викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 тощо.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) ЄСПЛ підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 12 лютого від 2024 року в справі № 202/1931/22 Верховний суд вказав на те, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
У справі, що переглядається, факт доведення підстав для позбавлення відповідача батьківських прав  ОСОБА_1 обґрунтовувала наступним.
Виключно позивачка займається вихованням та фінансовим забезпеченням спільних із відповідачем дітей, а їх батько ОСОБА_2 жодної участі у вихованні дітей не приймає.
Відповідач неодноразово вчиняв домашнє насильство у сім`ї, що негативно впливало на дітей.
Окрім цього, виконавчим комітетом Рукшинської сільської ради як органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітніх дітей.
Колегія суддів переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та надаючи оцінку зібраним у справі доказам виходить із наступного.
Верховний суд у постанові від 10 грудня 2025 року у справі № 179/1100/24 (провадження № 61-12057св25) вказав на те, що необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду доволі складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти батька права на контакт з дитиною і її виховання. Позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на задоволення потреб у любові, піклуванні та матеріального забезпечення. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
На переконання колегії суддів наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Суд першої інстанції, крім фактів, що  ОСОБА_2 не відвідує заклади освіти, у яких навчаються ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не звертався до сімейного лікаря із дітьми, тобто не приймав активну участь у вихованні та піклуванні про синів, не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення його батьківських прав. Судом не було встановлено, що відповідач не відповідає вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своїм синам, або що він становить загрозу для здоров`я та розвитку дітей, або що спілкування із батьком може порушити відповідні права дитини.
Хоча у період починаючи з 2019 року, який передував зверненню із цим позовом,  ОСОБА_2 не приділяв належної уваги вихованню його синів і такий період тривав достатньо довго, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між дітьми та їх батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьками і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу.
Окрім цього, вирішуючи спір суд першої інстанції правильно не погодився із висновком органу опіки та піклування, згідно з яким вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітніх дітей.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав на те, що у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) вказав на те, що висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.
Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування, яким визначено за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в основу такого висновку покладено ті ж обставини, що слугували підставою звернення із позовом (відповідач не піклується про здоров`я дітей, не забезпечує їм належні умови проживання, не цікавиться їх навчанням та розвитком, не здійснює матеріальної підтримки).
З цього приводу колегія суддів відзначає, що в даному випадку пасивна поведінка батька та відсутність емоційного зв`язку дітей з батьком у розумінні закону не може бути основним фактором для позбавлення відповідача батьківських прав.
Як зазначалося вище позбавлення батьківських прав безвідносно до інших обставин переслідуватиме легітимну мету тільки в тому разі, якщо цього вимагає ситуація у якій батьки (один з батьків) становлять загрозу для дитини і цього вимагає забезпечення якнайкращих інтересів дитини.
За обставин цієї справи судами не встановлено таких обставин, як і того, що відновлення зв`язку батька із синами порушуватиме їх право на розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Окрім цього як вбачається зі змісту позовної заяви позивачка вказувала на те, що на даний час ОСОБА_2 перебуває за кордоном в Італії, що об`єктивно створює перешкоди його належної участі у вихованні дітей. Водночас ця обставина не є підставою для звільнення його від обов`язку щодо виховання та утримання дітей.
Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2025 року у справі № 644/7516/23 (провадження № 61-17596св24) дійшов висновку, що співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, не позбавлення батьківських прав відповідачки буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і матері для належного спілкування і розвитку дитини.
Також як акцентувалась увагу апеляційним судом, простої бездіяльності з боку батька, що має місце у цій справі, недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав, особливо не надавши батьку попередню можливість налагодити взаємовідносини із дітьми, або ж достовірно пересвідчитись у невідворотності розриву таких зв`язків.
Окрім цього ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказувала на те, що у разі задоволення позову ОСОБА_2 не позбавлений права у майбутньому, в разі зміни свого ставлення до виховання дітей та зміни своєї негативної поведінки на кращу, звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав відповідно до положень статті 169 СК України.
Більше того, задоволення позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей стимулюватиме його як «батька» дітей змінити своєї ставлення до них і «стати на шлях виправлення».
В даному випадку колегія суддів вважає, що попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей є пропорційним заходом та більшою мірю відповідає меті задля якої він застосовується – надати можливість батьку відновити зв`язок із дітьми.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не навела переконливих аргументів на користь необхідності (доцільності) застосування до відповідача саме крайньої міри відповідальності у виді позбавлення батьківських прав.
Фактично посилаючись на події та факти, які мали місце ще у 2019 році, позивачка не надала доказів, що така поведінка відповідача продовжилася у подальшому і це негативно впливає на дітей, становить для них загрозу.
Також колегія суддів враховує, що постанова Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 березня 2019 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності, постановлена за фактом вчинення ним психологічного насильства по відношенню до ОСОБА_1 .
Вказана постанова не містить фактичних даних про вчинення таких дій по відношенню до його дітей.
Не міститься відповідних даних і у постановленій Кам`янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької області ухвалі від 20 березня 2019 року про закриття кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 за частиною першою статті 125 КК України.
А тому посилання позивачки у цій частині не дають підстав для висновку, що відповідач становить загрозу для своїх дітей, що у цьому випадку виправдовувало необхідність застосування крайньої міри відповідальності у виді позбавлення його батьківських прав.
З огляду на вищевикладене, аргументи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи.
Разом з цим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не може залишатися поза увагою та обставина, що відповідач має брати активну участь у вихованні синів, в зв`язку з чим наявними є підстави для того, аби попередити ОСОБА_2  про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
При цьому суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення роз`яснив відповідачу, що він має зважати на те, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, заочне рішення суду першої інстанції від 05 березня 2026 року, в частині яка переглядається, ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року, в частині яка переглядається, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 червня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді :       Наталія ВИСОЧАНСЬКА 
Ірина Перепелюк