КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/8477/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/15306/23

04 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника скаржника Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» - Самчука Павла Петровича на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді Петрова Д.В., у цивільній справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет», заінтересована особа: ОСОБА_1 , Головний державний виконавець Подільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бабенко Ольга Олександрівна на дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2, -
в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» звернувся до Подільського районного суду м. Києва зі скаргою на дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.05.2024 за справою № 758/15306/23 суд зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» спростувати шляхом видалення інформацію, що стосувалася ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у відеосюжеті на офіційному каналі ТСН на сайті відеохостингу Youtube в соціальній мережі Інтернет під назвою "Адвокат теж судимий за зґвалтування: резонансні подробиці справи копів з Кагарлика " за посиланням:ІНФОРМАЦІЯ_2, та на офіційному сайті ТСН в мережі Інтернет в розділі «Ексклюзив ТСН» в публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1.
ТОВ «1+1 Інтернет» виконало зазначене рішення добровільно, ще до моменту набрання ним законної сили, інформацію було видалено, що підтверджується матеріалами, поданими до державного виконавця разом із заявою про закриття виконавчого провадження від 22.10.2025.
Тим не менш, Державний виконавець постановою від 01.10.2025 відкрив виконавче провадження № НОМЕР_2, а згодом, 21.10.2025, вчинив дії зі стягнення виконавчого збору (32 000 грн.) з рахунків ТОВ «1+1 Інтернет» в безакцептовому порядку в якості виконавчого збору.
На думку скаржника, такі дії державного виконавця є протиправними, оскільки рішення суду було фактично виконано до відкриття провадження й відсутні підстави для примусового його виконання, передбачені ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавець не застосував п.9 ч.1 ст. 39 цього Закону, яка передбачає закриття провадження у випадку фактичного виконання рішення.
З огляду на вище викладене, просив суд визнати протиправними дії Головного державного виконавця Подільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бабенко О.О. щодо примусового стягнення виконавчого збору у розмірі 32 000,00 грн. 
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2026 року провадження у справі за скаргою ТОВ «1+1 Інтернет», заінтересована особа: ОСОБА_1 , Головний державний виконавець Подільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бабенко О.О. на дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 закрито.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 23 лютого 2026 року представник скаржника ТОВ «1+1 Інтернет» - Самчук П.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права. 
Зазначає, що ТОВ «1+1 Інтернет» оскаржує дії державного виконавця щодо виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 15.05.2024 за справою № 758/15306/23, ухваленого в порядку цивільного судочинства. Отже, саме Подільський районний суд м. Києва є судом, який видав виконавчий документ, і саме до цього суду скаржник мав право звернутися зі скаргою. 
Вважає, що ситуація зі стягненням виконавчого збору не підлягає виділенню в окремий адміністративний спір, суд першої інстанції помилково застосував положення ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 1 ст. 287 КАС України, вважаючи, що оскарження дій державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору підлягає розгляду судом адміністративної юрисдикції.
Вказує на те, що у даному випадку предметом оскарження є не сама по собі постанова про стягнення виконавчого збору, як окремий виконавчий документ, а комплекс дій державного виконавця при виконанні рішення Подільського районного суду м. Києва, включаючи необґрунтоване відкриття виконавчого провадження щодо вже виконаного рішення та подальше стягнення виконавчого збору.
В судове засідання сторони не з`явивлись, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Позивач ТОВ «1+1 Інтернет» про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами електронного зв`язку «Електронний суд». Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду адресат отримав поштову кореспонденцію 31.03.2026.
Окрім того, в апеляційній скарзі представник позивача просив суд розглядати справу без їх участі. 
Головний державний виконавець Подільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бабенко О.О. «про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась засобами електронного зв`язку «Електронний суд». Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду адресат отримав поштову кореспонденцію 31.03.2026.
ОСОБА_1 , «про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами електронного зв`язку «Електронний суд». Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду адресат отримав поштову кореспонденцію 01.04.2026.
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 01 жовтня 2025 року Головним державним виконавцем Подільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бабенком О.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виданого Подільським районним судом м. Києва виконавчого листа. Зазначеною постановою було стягнуть з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 32 000,00 грн. 
Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції посилався на те, що скарга на дії державного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення про накладення адміністративного стягнення, зокрема стягнення виконавчого збору, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно зі статтями 1, 5 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він зумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Отже, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).
Водночас публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (стаття 19 КАС України).
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справа № 229/1026/21, провадження № 14-205цс21.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 569/24240/21, провадження № 14-32цс24, справу повернено на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зокрема з огляду на відсутність підстав для відступлення від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21, провадження № 14-205цс21.
До справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, а і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.
Аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17.
Разом з тим виконавче провадження є особливою процедурою виконання виконавчих документів, у тому числі судових рішень, що врегульована як процесуальними кодексами, зокрема ЦПК України, так і Законом.
Відповідно до пункту 5 частини першої Закону постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.
Отже, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною другою статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.
Спір щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, накладення штрафу, прийнятих під час дії Закону, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, зокрема судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17, від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13, від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18, від 15 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.001073, від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15.
З огляду на вказане суд першої інстанції правомірно закрив провадження у даній справі.
В межах доводів вимог апеляційної скарги, колегією суддів не встановлено підстав для висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в: 
Апеляційну скаргу представника скаржника Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» - Самчука Павла Петровича залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 червня 2026 року.

Головуючий: Судді: