Справа № 161/1165/26 
Провадження № 2/161/2556/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гриня О.М.,
за участю секретаря судового засідання Шолом С.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача в режимі відеоконференції адвоката Марченко П.В.,
представника Виконавчого комітету Луцької міської ради Шульгана Ф.П.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , який поданий в його інтересах адвокатом Марченко Поліною Вікторівною до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – виконавчий комітет Луцької міської ради про позбавлення батьківських прав, -
В С Т А Н О В И В:
І. Описова частина.
1.1. Позиція сторони позивача.
16 січня 2026 року через систему електронний суду ОСОБА_1 через свого представника адвоката Марченко П.В. звернувся з даним позовом до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Виконавчий комітет Луцької міської ради (служба у справах дітей) про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
Позовні вимоги обґрунтовані наступним (далі дослівно).
« ОСОБА_1 (далі по тексту - “Позивач”) ОСОБА_4 (далі по тексту - “Відповідач”) проживали разом однією сім`єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. Між ними були відносини як чоловіка та дружини, вони вели спільний бюджет та домашнє господарство. Під час їх спільного проживання народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області 16 грудня 2014 року складено відповідний актовий запис № 3025 та 16 серпня 2025 року видано свідоцтво про народження сергії НОМЕР_1 .
Під час спільного проживання Відповідач вела спосіб життя, що не відповідав інтересам сім`ї та малолітньої дитини, зокрема зловживала спиртними напоями, що спричиняло часті сварки й напружену атмосферу в родині. Така ситуація негативно відображалася на психоемоційному стані малолітнього ОСОБА_3 , у зв`язку з чим після припинення фактичних шлюбних відносин у 2017 році малолітній ОСОБА_3 постійно проживає разом із Позивачем.
Підтвердженням спільного проживання Позивача із сином є рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №219-2 від 04.04.2018, з якого вбачається, що місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено за місцем проживання його батька гр. ОСОБА_1 .
Крім того, факт проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із Позивачем також підтверджується тим, що вони зареєстровані та фактично проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені обставини підтверджуються витягами з реєстру територіальної громади Позивача № 2024/010310313 та малолітнього ОСОБА_3 № 2025/002156162, що долучаються до заяви.
Рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради № 419-5 від 04.07.2018, № 726-4 від 07.11.2018 та № 794-2 від 04.12.2019 для Відповідача визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином шляхом встановлення конкретних днів і годин спілкування.
Проте, Позивач та його дружина ОСОБА_1 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 долучається до заяви) неодноразово помічали, що малолітній ОСОБА_3 після спілкування з матір`ю постійно повертався додому у пригніченому, роздратованому та негативному емоційному стані. Він висловлює небажання відвідувати матір, просив не відпускати його до неї та демонстрував явні ознаки психологічного дискомфорту. Такі обставини свідчать про те, що контакт з матір`ю негативно впливає на емоційний стан та психологічне здоров`я дитини.
У зв`язку з чим дружина Позивача - ОСОБА_1 звернулась до Служби у справах дітей Луцької міської ради із заявою про проведення профілактичної бесіди зі ОСОБА_2 щодо її участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 .
У відповідь на звернення Службою у справах дітей Луцької міської ради направлено лист №31-66/1206/2023 від 30.08.2023, відповідно до змісту якого зрозуміло, що 21.08.2023 під час бесіди за участі представників служби у справах дітей, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 . В ході бесіди ОСОБА_2 підтвердила, що не має виховного впливу на сину, ОСОБА_5 не сприймає зауваження та критику. Крім того, малолітній ОСОБА_3 під час бесіди зазначав, що матір часто звинувачує його у поганому вихованні, свариться на нього, ображає та залякує. Також він стає свідком з`ясовування стосунків між нею та її співмешканцем, він не хоче ночувати у матері.
Так як, Відповідач систематично ухилялась від виконання батьківського обов`язку передбаченого ст. 180 Сімейного кодексу України щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття, Позивач був вимушений звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів на його користь з оскільки дитина потребує матеріального забезпечення для задоволення основних життєвих потреб, зокрема повноцінного та збалансованого харчування, придбання одягу та взуття відповідно до віку і сезону, забезпечення належних житловопобутових умов, а також отримання необхідного медичного обслуговування та лікування. Окрім цього, важливим є забезпечення умов для навчання, розвитку здібностей, відвідування освітніх та розвивальних заходів.
Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.07.2023 у справі №161/7034/23 із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошові сумі у розмірі 2000,00 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Прошу звернути увагу Суду, що сплата аліментів Відповідачем не свідчить про її добровільну участь у вихованні та забезпеченні потреб сина, оскільки матеріальне утримання дитини є обов`язком, а не правом батьків, передбаченим законодавством, і не залежить від їхнього волевиявлення. Оскільки Відповідач раніше ухилялась від виконання своїх обов`язків щодо матеріального забезпечення дитини, Позивач змушений був звернутися до суду з метою забезпечення законних прав та інтересів сина.
Крім того, ч.2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Таким чином не заважаючи на те, що особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною (ст. 166 СК України), це не звільняє її обов`язків набутих у зв`язку з народженням дитини, а саме щодо утримання дитини.
Відповідні роз`яснення надані в Постанові Пленуму Верховного суду України “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав” від 30 березня 2007 р №3 (постанова ПВСУ №3 від 30.03.2007).
Відповідно до характеристики із вих. №01-14/673 із Комунального закладу загальної середньої освіти “Луцький ліцей №26 Луцької міської ради”, де навчається малолітній ОСОБА_3 встановлено, що: “ ОСОБА_5 живе з татом ОСОБА_6 та дружиною тата ОСОБА_7 . Мама ОСОБА_5 у ліцеї не була жодного разу. Лише в телефонному режимі дізнавалась про успіхи сина декілька разів у першому класі. Приводять до ліцею і забирають ОСОБА_5 або, або ОСОБА_8 . Дитина завжди охайна. Має всі необхідні приладдя для навчання. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 систематично цікавляться успіхами дитини, відвідують батьківські збори, регулярно та вчасно оплачують харчування”.
Із характеристики №01-14/673 від 07 грудня 2023 року Комунального закладу загальної середньої освіти “Луцький ліцей №26 Луцької міської ради”, де навчається малолітній ОСОБА_3 зрозуміло, що ОСОБА_11 живе з татом ОСОБА_6 та дружиною тата ОСОБА_7 . Мама ОСОБА_5 у ліцеї не була жодного разу. Лише в телефонному режимі дізнавалась про успіхи дитини декілька разів у першому класі. Приводять до ліцею і забирають ОСОБА_5 або тато, або ОСОБА_8 та ОСОБА_10 систематично цікавляться успіхами дитини, відвідують батьківські збори, регулярно та вчасно оплачують харчування. Таким чином, зазначена характеристика підтверджує відсутність реальної участі Відповідача у навчанні та вихованні дитини, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Окрім ухилення від виконання обов`язку щодо матеріального утримання дитини та повної відсутності участі у її вихованні, поведінка Відповідача свідчить про наявність загрози фізичному та психічному здоров`ю дитини.
Так, 02 грудня 2023 року Відповідач вчинила протиправні дії щодо свого малолітнього сина - ОСОБА_3 , внаслідок яких дитині було завдано тілесних ушкоджень. За вказаним фактом 04 грудня 2023 року о 13 год. 04 хв. 34 с. підрозділом дізнання сектору дізнання Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України.
Із матеріалів кримінального провадження № 12023035580001295, зокрема з висновку експерта, вбачається, що ОСОБА_3 повідомив про наступні обставини: “02.12.2023 року приблизно о 21:00 годині у квартирі за місцем проживання в м. Луцьку мати - ОСОБА_2 - штовхнула його, внаслідок чого дитина вдарилась спиною об кут шафи та впала, після чого Відповідач руками стискала шию дитини”.
Зазначені обставини підтверджуються також консультативним висновком спеціаліста, яким встановлено наявність у дитини забою м`яких тканин, підшкірної гематоми правої сідниці та поперекової ділянки. Крім того, фотоматеріали, зроблені в день події, зафіксували наявність слідів, характерних для механічного стискання шиї.
За результатами розгляду вказаних обставин 26 листопада 2025 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі № 161/23324/25 ухвалено вирок, яким ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України, та призначено відповідне покарання.
Відповідно до гіпотези ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України кримінальне правопорушення полягає в умисному завданні удару, побоїв або вчиненні інших насильницьких дій, які спричинили фізичний біль потерпілому, але не призвели до заподіяння тілесних ушкоджень.
Таким чином, встановлений та підтверджений обвинувальним вироком суду факт засудження Відповідача за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо власної дитини є додатковим підтвердженням її винної поведінки та прямо свідчить про наявність підстави, передбаченої п. 6 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, а саме - засудження за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, що унеможливлює забезпечення нею безпечних умов для життя, здоров`я та розвитку малолітнього ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 164 мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Таким чином, у даній справі наявні такі підстави для позбавлення Відповідача батьківських прав:
Наявність підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, що підтверджується характеристикою Комунального закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей №26 Луцької міської ради» (вих. №01-14/673), з якої вбачається відсутність будь-якої участі Відповідача у навчанні, вихованні та повсякденному житті дитини, а також листом Служби у справах дітей Луцької міської ради №31-66/1206/2023 від 30.08.2023, у якому зафіксовано пояснення малолітнього ОСОБА_3 щодо психологічного тиску, образ та залякування з боку матері.
Наявність підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 164 СК України - жорстоке поводження з дитиною, що підтверджується матеріалами кримінального провадження №12023035580001295, зокрема висновком спеціаліста про наявність тілесних ушкоджень у дитини, фотоматеріалами, зробленими в день події, а також викладеними в матеріалах провадження поясненнями малолітнього ОСОБА_3 щодо застосування до нього фізичного та психологічного насильства з боку матері.
Наявність підстави, передбаченої п. 6 ч. 1 ст. 164 СК України - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, що підтверджується вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2025 року у справі №161/23324/25, яким ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні умисного кримінального правопорушення щодо власної дитини.
Таким чином, наявні передбачені пунктами 2, 3 та 6 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України законні підстави для застосування до Відповідача крайнього заходу - позбавлення батьківських прав, оскільки жорстоке поводження з дитиною та засудження за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо неї свідчать про неможливість належної реалізації Відповідачем батьківських прав та їх використання всупереч інтересам дитини.
Подальше перебування дитини під виховним впливом Відповідача суперечить принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, не гарантує її фізичної та психологічної безпеки та порушує право дитини на захист від усіх форм насильства. 
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
З огляду на викладене, задоволення позовних вимог є обґрунтованим, законним та необхідним для належного захисту прав і законних інтересів дитини.
Нормативно-правове обгрунтування позовних вимог
Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
У Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27 січня 1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків (рішення від 7 грудня 2006 по справі «Хант проти України»(заява № 31111/04).
Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно із ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він були засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. (п. 6 ч. 1 ст. 164 СК України).
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).
В силу вимог ч. 2 ст. 166 СК України особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.
Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц).»
Посилаючись на вищевикладене сторона позивача просить суд:
задовольнити позовні вимоги та позбавити батьківських прав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судові витрати залишити за позивачем.
1.2. Позиція відповідача.
Відповідач подала письмову заяву у якій позовні вимоги визнала та просила провести розгляд без її участі, заява відповідача є наступного змісту:
«Я, ОСОБА_2 , є відповідачем у цивільній справі № 161/1165/26 за позовом ОСОБА_1 , поданим в його інтересах адвокатом Марченко Поліною Вікторівною, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору на стороні позивача, - виконавчого комітету Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Даним клопотанням прошу суд розглянути справу без моєї особистої участі. Не вбачаю потреби у своїй особистій участі в судових засіданнях, з`являтися до суду я не маю наміру.
Мені відомо, що предметом розгляду є позбавлення мене батьківських прав. Суть позовних вимог мені зрозуміла. Я погоджуюся з позовом та повністю його підтримую. Проти мого позбавлення батьківських прав не заперечую.
Результат розгляду справи для мене не має особистого значення. Я не зацікавлена у збереженні за собою батьківських прав, не вважаю за потрібне їх відстоювати та не маю бажання надалі реалізовувати права чи виконувати обов`язки матері.
Я не здійснюю та не маю наміру надалі здійснювати права та обов`язки матері щодо дитини, не беру і не планую брати участі у її вихованні, утриманні чи прийнятті рішень, пов`язаних із нею, батько дитини - Позивач має можливість самостійно займатись вихованням та утриманням дитини. Тому, не вбачаю потреби у своєму залученні до виховання дитини.
Також вважаю за необхідне зазначити, що мої дії щодо дитини дійсно стали підставою для притягнення мене до кримінальної відповідальності. Підтверджую, що дійсно 26 листопада 2025 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі № 161/23324/25 ухвалено вирок, яким мене визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 126 Кримінального кодексу України, та призначено відповідне покарання.
Факт вчинення мною кримінального правопорушення щодо дитини я визнаю. Мені зрозуміло, що такі дії свідчать про мою нездатність виконувати обов`язки матері. У зв`язку з чим, не заперечую проти прийняття такого рішення щодо мене.
Про прийняте у справі рішення прошу повідомити мене шляхом надсилання його копії поштою.»
Крім того відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала, вказала, що дитині добре у новій сім`ї і вона не заперечує проти задоволення позовних вимог.
1.3. Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – виконавчий комітет Луцької міської ради.
Представник виконавчого комітету Луцької міської ради проти задоволення позовних вимог заперечив, про що було подано відповідний висновок.
Із висновку виконавчого комітету Луцької міської ради (Служби у справах дітей) вбачається наступне:
«У Луцькому міськрайонному суді розглядається справа № 161/1165/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З метою підготовки висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав службою у справах дітей встановлено такі обставини. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з початку 2014 року проживали у цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народився син ОСОБА_3 . Відносини між батьками дитини не склалися, і з 2017 року вони проживають окремо. Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 04 квітня 2018 року № 219-2 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 за місцем проживання його батька ОСОБА_1 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 червня 2018 року ухвалено стягувати щомісяця зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у твердій грошові сумі у розмірі 930,00 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, з індексацією стягуваних сум відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». 
На підставі звернення ОСОБА_2 рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 04 липня 2018 року № 419-5 їй було визначено спосіб участі у вихованні ОСОБА_5 , а саме: щопонеділка та щовівторка з 10.00 до 15.00.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_5 почав відвідувати дошкільний заклад, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 07 листопада 2018 року № 726-3 спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні сина було змінено: з 16.00 до 19.00 два рази на тиждень у будні дні за попереднім узгодженням дня із батьком дитини та щосуботи з 10.00 до 20.00.
У зв`язку зі зміною графіка роботи ОСОБА_2 рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 04 грудня 2019 № 794-2 їй визначено такий спосіб участі у вихованні сина: з 17.00 п`ятниці до 18.00 неділі І, III тижня місяця та з 17.00 до 20.00 п`ятниці II, IV тижня місяця.
У 2019 році ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_12 (після одруження ОСОБА_13 ). Сім`я проживає у квартирі, яка належить ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , де створено належні умови для проживання ОСОБА_5 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 20 лютого 2026.
ОСОБА_1 у 2023-2024 роках двічі звертався з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 по справі № 161/3291/23 та від 18 грудня 2024 по справі № 161/13513/24 у задоволенні його позовних вимог було відмовлено.
16.01.2026 ОСОБА_1 знову звернувся до Луцького міськрайонного суду із позовною заявою про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , посилаючись на відсутність реальної участі матері у навчанні та вихованні сина, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків, а також наявність загрози фізичному та психічному здоров`ю дитини. На підтвердження цього до позовної заяви позивачем додано характеристику Луцького ліцею № 26 від 07 грудня 2023 (хоча позов заявлено у 2026 році) про те, що ОСОБА_2 спілкувалася з класним керівником ОСОБА_5 лише два рази у телефонному режимі у перші дні навчання сина у першому класі. Також ОСОБА_1 додав до позовної заяви вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2025 по справі № 161/23324/25, яким ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою ст. 126 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді штрафу з розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, а також на підставі ст. 91-1 КК України застосовано обмежувальні заходи строком на три місяці, зокрема, направлено для проходження програми для кривдників. У вироку зазначено, що ОСОБА_2 02 грудня 2023 близько 21:00, перебуваючи у квартирі, де вона проживала, діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння фізичного болю іншій людині, усвідомлюючи значення та кримінально-протиправний характер своїх дій, в ході раптово виниклого конфлікту із своїм малолітнім сином, умисно завдала одного удару обома руками в ділянку грудної клітки останнього, внаслідок чого ОСОБА_5 втратив рівновагу та вдарився об шафу, що знаходилася в кімнаті. У подальшому, продовжуючи свої протиправні насильницькі дії, обвинувачена схопила обома руками шию малолітнього потерпілого та стиснула її чим завдала останньому фізичного болю та не спричинила тілесних ушкоджень.
20 лютого 2026 ОСОБА_1 разом із сином прибув у службу у справах дітей та повідомив, що ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання сина у розмірі 2000 грн. Востаннє вона бачилася із сином на початку 2025 року.
Малолітній ОСОБА_5 повідомив, що не пам`ятає, коли він бачився із матір`ю. Вона вже півроку на телефонує йому. Він вважає доцільним позбавлення матері батьківських прав.
25 лютого 2026 ОСОБА_2 прибула у службу у справах дітей та повідомила, що вона 10 лютого 2026 подала до суду клопотання про те, що визнає факт вчинення нею кримінального правопорушення відносно ОСОБА_5 і їй зрозуміло, що такі дії свідчать про її нездатність виконувати обов`язки матері. Вона не зацікавлена у збереженні за собою батьківських прав, не вважає за потрібне їх відстоювати та не бажає надалі реалізовувати права чи виконувати обов`язки матері, не планує брати участь у вихованні сина та погоджується з позовом і повністю його підтримує, проти позбавлення батьківських прав не заперечує. 
У 2023-2024 роках ОСОБА_2 категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 по справі № 204/2097/22 зазначено, що при вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому: що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника, його поведінці та зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків з урахуванням її характеру, особи матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 по справі № 331/5427/17 зазначено, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, яке призводить до зменшення чи повного припинення їхніх побачень, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.
Служба у справах дітей вважає, що ОСОБА_1 не надав переконливих доводів щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер, непроявлення матір`ю інтересу до дитини. Особа матері не становить реальної загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інцидент, який трапився 02 грудня 2023, мав разовий характер. У подальшому ОСОБА_2 не вчиняла будь-якого насильства щодо сина. Її поведінка загалом свідчить про бажання як матері брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Встановлені факти, що мати недостатньою мірою спілкується з сином через його небажання зустрічатися з нею, відсутність тісного психоемоційного зв`язку з дитиною, яка з трьохрічного віку проживає разом із батьком, не можуть бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Питання про підготовку висновку щодо доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 12 березня 2026 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Луцької міської ради, на яке були запрошені обоє батьків. ОСОБА_2 повідомила, що на засідання не прибуде, просила справу розглядати за наявними матеріалами без її участі, врахувати вказане вище клопотання від 10 лютого 2026.
ОСОБА_1 повідомив членам комісії, що не бачить доцільності у тому, щоб ОСОБА_2 надалі була матір`ю дитини. Син з трьох років проживає з ним, мати не забирає його до себе і не бачиться з ним. Мати сплачує 2 000 грн аліментів на потреби сина, але цих коштів недостатньо. ОСОБА_5 займається з репетитором, відвідує спортивну секцію. Син не тільки не хоче бачитися з матір`ю, а навіть спілкуватися з нею.
ОСОБА_14 повідомив членам комісії, що навчається у 5-му класі Луцького ліцею № 26, живе з татом та його дружиною, яку він вважає своєю мамою. З мамою ОСОБА_15 він бачився давно, не може пригадати, коли це було востанне. Коли вона буде до нього телефонувати, він не візьме трубку. Йому це не потрібно, адже у нього є мама ОСОБА_16 . 
З урахуванням усіх обставин справи члени комісії одноголосно вирішили рекомендувати службі у справах дітей підготувати висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .
На підставі викладеного, враховуючи інтереси дитини та керуючись п. 2 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України, служба у справах дітей вважає за недоцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .».
1.4. Позиція учасників справи у судовому засіданні.
ОСОБА_1 свою позовну заяву підтримав, просив її задовольнити, суду повідомив, що заборгованості по сплаті аліментів у ОСОБА_2 немає, відповідач орієнтовно пів року назад забирала сина однак будучи у стані алкогольного сп`яніння повернула його назад.
Представниця ОСОБА_1 адвокат Марченко П.В. позовні вимоги і позицію викладену у позовній заяві підтримала, просила позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала, підтримала пояснення викладені у її письмовій заяві про розгляд справи за її відсутності, які зводяться до того, що вона не бажає приймати участь у вихованні малолітнього ОСОБА_5 . Також суду повідомила, що працює неофіційно та заборгованості зі сплати аліментів немає.
Представник виконавчого комітету Луцької міської ради у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд у їх задоволенні відмовити.

ІІ. Мотивувальна частина.
Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.
2.1. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
2.1.1. Обставини, встановлені рішеннями судів у цивільних справах, які набрали законної сили.
Згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень та автоматизованої системи документообігу Луцького міськрайонного суду Волинської області встановлені наступні обставини.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 року, яке набрало законної сили у справі № 161/3291/23 за позовом  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача – виконавчий комітет Луцької міської ради до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача – виконавчий комітет Луцької міської ради про позбавлення батьківських прав встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дитина проживає разом з батьком.
На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2018 року у справі № 161/6132/18 із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошові сумі у розмірі 930,00 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, з індексацією стягуваних сум відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради від 04 липня 2018 року № 419-5, 07 листопада 2018 року № 726-3, 04 грудня 2019 року № 794-2 ОСОБА_2 визначалися спосіб участі у вихованні та спілкуванні із малолітнім сином.
У довідці від 16 січня 2023 року № 01-14/38 КЗЗСО «Луцький ліцей №26» вказано, що шкільним життям дитини цікавиться лише батько, мати лише двічі розмовляла з класним керівником.
Окрім вказаного суд в межах розгляду даної справи встановив наступне: « ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 , разом із цивільним чоловіком ОСОБА_17 . 
За поведінкою та способом життя характеризується добре, до адміністративної відповідальності не притягувалась.
На даний час не працює, однак має стабільний регулярний дохід, щоб забезпечувати сина, постійно скидає кошти на банківську картку позивача.
У відповідача ( ОСОБА_2 ) відсутня заборгованість за аліментами.
З матеріалів справи вбачається, що матір постійно спілкується з дитиною, купує їй подарунки, тобто, не втратила інтересу брати участь у вихованні дитини.
Будь-яких відомостей, які б негативно характеризували особу відповідача ( ОСОБА_2 ), позивач ( ОСОБА_1 ) суду не надав, та судом під час розгляду справи не здобуто.»
Варто зазначити позицію сторони відповідача у межах вказаної цивільної справи, а саме: «Відповідач та представник відповідача у письмовому відзиві позов заперечили, просили здійснювати розгляд справи без їх участі.»
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2024 року (набрало законної сили) у справі № 161/13513/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Луцької міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав встановлені наступні обставини, яким не надавалась оцінка у попередньому рішенні суду.
Відповідно до наданої КЗЗСО «Луцький ліцей №26» характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина проживає з батьком, матір дитини цікавилась його навчання лише декілька разів у першому класі в телефонному режимі.
В ході розгляду справи, який відбувався у 2024 році, як і у попередньому рішенні, суд встановив, що матір дитини - ОСОБА_2 проживає окремо від дитини, їй визначено рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради спосіб участі у вихованні та спілкуванні із малолітнім сином. Відповідач проживає із цивільним чоловіком ОСОБА_17 , за місцем проживання характеризується позитивно. Також встановлено, що заборгованості за аліментами немає, вона не працює офіційно, але має стабільний регулярний дохід, який дає їй можливість забезпечувати сина.
Крім цього вказаним рішенням встановлено таке:
1) «в ході розгляду справи відповідач вказувала, що робить все для того, щоб бачитись з сином і спілкуватись з ним, тобто, не втратила інтересу брати участь у вихованні дитини»;
2)«При зверненні до суду з позовом позивач також посилався на те, що встановлено факт жорстокого поводження ОСОБА_2 з дитиною, вказуючи на кримінальне провадження за фактом побиття сина, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою бабусі ОСОБА_3 , що, на думку позивача, є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. 
Судом не встановлено беззаперечних фактів, які б свідчили про дії відповідача, спрямовані на жорстоке поводження з дитиною, сам факт порушення кримінального провадження не може безумовно свідчити про жорстоке поводження з дитиною за відсутності обвинувального вироку суду з даного приводу, що підтвердить винну поведінку відповідача. Також суд враховує, що відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні сина, та після конфлікту, що мав місце між нею та сином, вони вже мали побачення і вона забирала дитину до себе додому.»
3)«Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 неналежно виконує свої батьківські обов`язки, не цікавиться життям сина, його дозвіллям, його проблемами, не турбується про стан здоров`я дитини, втратила інтерес до внутрішнього світу сина, жорстоко поводиться з дитиною, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.
Однак, під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками ОСОБА_2 , які б свідчили про ухилення від утримання та виховання дитини, а також фактів жорстокого поводження з дитиною, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України.»
4)«Судом не встановлено беззаперечних фактів, які б свідчили про дії відповідача, спрямовані на жорстоке поводження з дитиною, сам факт порушення кримінального провадження не може безумовно свідчити про жорстоке поводження з дитиною за відсутності обвинувального вироку суду з даного приводу, що підтвердить винну поведінку відповідача.
Також суд враховує, що відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні сина, та після конфлікту, що мав місце між нею та сином, вони вже мали побачення і вона забирала дитину до себе додому.»
За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України, всі вищенаведені обставини були встановлені рішеннями судів у цивільних справах, в яких брали участь, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Виконавчий комітет Луцької міської ради, а отже вони повторному доказуванню не підлягають.
2.1.2. Обставини, встановлені вироком суду.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2025 року у справі № 161/23324/25 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.126 ч.1 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. 
На підставі ст.91-1 КК України застосовано до ОСОБА_2 обмежувальні заходи строком на 3 (три) місяці, зокрема направлено для проходження програми для кривдників.
Ухвалюючи такий вирок суд виходив з наступного:
«Обвинувачена ОСОБА_2 , 02.12.2023, близько 21:00 год., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння фізичного болю іншій людині, усвідомлюючи значення та кримінально-протиправний характер своїх дій, в ході раптово виниклого конфлікту із своїм малолітнім сином ОСОБА_3 (в розумінні п.3 ч.1 ст.1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), умисно завдала одного удару обома руками в ділянку грудної клітки останнього, внаслідок чого неповнолітній ОСОБА_3 втратив рівновагу та вдарився об шафу, що знаходилася в кімнаті.
В подальшому, продовжуючи свої протиправні насильницькі дії, обвинувачена ОСОБА_2 схопила обома руками шию малолітнього потерпілого ОСОБА_3 та стиснула її, чим завдала останньому фізичного болю та не спричинила тілесних ушкоджень.
Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_2 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінальному проступку визнала повністю та показала, що, дійсно, у вказані час, місце та спосіб вчинила зазначений в обвинувальному акті кримінальний проступок. У вчиненому обвинувачена щиро розкаялася та просила суд суворо її не карати.
Крім повного визнання вини самою обвинуваченою, її вина у вчиненому повністю підтверджується зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, фактичні обставини яких не оспорюються учасниками судового процесу, зокрема.
Відповідно до ст. 349 КПК України, при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, судом постановлено не досліджувати інші докази по кримінальному провадженні, оскільки вони не оспорюються учасниками судового розгляду.
Аналізуючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд вважає доведеною вину обвинуваченої ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.126 ч.1 КК України.
Таким чином, обвинувачена ОСОБА_2 своїми умисними протиправними діями, які виразились в умисному завданні побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, вчинила кримінальний проступок, передбачений ст.126 ч.1 КК України.
Обговорюючи питання про вид і міру покарання відносно обвинуваченої ОСОБА_2 , суд враховує ступінь вчиненого нею кримінального правопорушення, який відноситься до категорії кримінальних проступків, всі обставини справи та дані про особу обвинуваченої.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_2 , суд відносить щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставиною, що обтяжує її покарання, суд відносить вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.
При визначенні виду та розміру покарання обвинуваченій ОСОБА_2 , судом враховується те, що остання раніше не судима, вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину визнала повністю, розкаялася у вчиненому, має постійне місце проживання, законний представник потерпілого будь-яких претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченої не має та на призначенні суворого покарання не наполягає, крім того, ОСОБА_2 в подальшому зобов`язалася дотримуватись бездоганної поведінки, тому суд приходить до висновку, що її виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, тобто покарання ОСОБА_2 слід призначити в межах санкції ст.126 ч.1 КК України у виді штрафу, що на думку суду буде необхідним та достатнім для її виправлення і перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, і відповідатиме вимогам ст.65 КК України.
Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_2 є матір`ю малолітнього потерпілого, тому суд вважає за необхідне застосувати до обвинуваченої обмежувальні заходи строком на 3 (три) місяці, а саме направити для проходження програми для кривдників.»
За правилами ч.6 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2025 року у справі № 161/23324/25 є обов`язковими для суду в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
2.1.3 Опитаний в судовому засіданні малолітній ОСОБА_3 суду повідомив, що він проживає разом з батьком та його дружиною, яку називає ОСОБА_18 , його біологічна мати ОСОБА_15 дзвонила до нього на день народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , проте він не хотів з нею говорити, йому від цього некомфортно. Коли він був в матері останні раз, то хотів щоб його забрали додому, ОСОБА_15 його не ображала, однак йому некомфортно біля неї.
2.1.4 Свідок ОСОБА_1 суду повідомила, що вона займається вихованням ОСОБА_5 , який живе з її чоловіком з трьох років. Відповідач не втручається в їхні справи, не перешкоджає у вихованні ОСОБА_5 , який не хоче з нею жити та не називає її мамою. Коли залишався на декілька днів в ОСОБА_15 , то ставав тривожним, у нього погіршувалася поведінка. Після того, як ОСОБА_15 було притягнуто до кримінальної відповідальності, вона лише один раз дзвонила до неї та питала як вони виховують ОСОБА_5 , що він не хоче з нею бачитися. Востаннє ОСОБА_15 бачила сина на його день народження в 2025 році, куди прийшла в стані алкогольного сп`яніння. Про будь-які інші випадки насилля з боку ОСОБА_15 щодо ОСОБА_5 їй невідомо. На початку 2026 року ОСОБА_15 приходила до ОСОБА_5 в школу, проте він відмовився до неї виходити, пізніше пояснив, що не хоче. 

2.2. Позиція суду.
Досліджувані судом правовідносини виникли з підстав, на переконання сторони позивача, у необхідності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина малолітнього ОСОБА_3 , а тому врегульовані ст. 164 СК України
У справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27.11.1992 Європейський суд з прав людини нагадував, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Підстави позбавлення батьківських прав визначені ч. 1 ст. 164 СК України відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який міститься у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації ООН про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Наведену позицію також викладено у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Порушуючи питання тягаря доказування, суд звертає увагу на позицію, висловлену в постанові КЦС ВС від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18. Вона полягає в тому, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено саме на позивача.
Проте у даному випадку сторона позивач не довела суду необхідності застосування такого крайнього заходу вирішення сімейних питань, як позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 
2.2.1 Щодо визнання позову ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Так у  постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Суд указав, що відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Отже, у даному випадку суд констатує неправозгідність заяви ОСОБА_19 про визнання позову, а фактично її відмову від батьківських прав та не приймає її, як таку, що є підставою для задоволення позову.
2.2.2 Щодо наявності підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, що підтверджується характеристикою Комунального закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей №26 Луцької міської ради» (вих. №01-14/673), з якої вбачається відсутність будь-якої участі Відповідача у навчанні, вихованні та повсякденному житті дитини, а також листом Служби у справах дітей Луцької міської ради №31-66/1206/2023 від 30.08.2023, у якому зафіксовано пояснення малолітнього ОСОБА_3 щодо психологічного тиску, образ та залякування з боку матері.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови системної, постійної винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками ( постанова Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №756/6112/18)
Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., наприклад, пункт 143 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 14.03.2017 у справі «KB та інші проти Хорватії», заява № 36216/13). Розрив таких зв`язків означає відрізання дитини від її коріння, що можна зробити лише в дуже виняткових випадках, необхідно зробити все для збереження особистих стосунків і, якщо і коли це доречно, для «відбудови» сім`ї. У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, зокрема, зобов`язання держави вживати заходів для збереження зв`язку між батьками та дитиною, наскільки це можливо (див., наприклад, пункт 48 рішення ЄСПЛ від 13.10.2015 у справі «СH проти Італії, заява № 52557/14).
Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
Проте, у справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом, закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є більш вищим ніж «вірогідність доказів».
Тому зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, а також збір необхідної доказової бази.
На переконання суду, доводи позивача та надані докази на підтвердження доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не є достатніми для підтвердження свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та позбавлення її таких прав.
Суд відхиляє посилання сторони позивача на характеристику Комунального закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей №26 Луцької міської ради» (вих. №01-14/673), як беззаперечну підставу свідомого невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 .
В першу чергу, суд зазначає, що така характеристика датована груднем 2023 року, тобто із дня її надання пройшло орієнтовно 2 роки та 6 місяців.
Також, оцінку та аналіз в сукупності із іншими доказами даній характеристиці було надано судом в межах розгляду цивільної справи № 161/13513/24 і констатовано недостатність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав з підстав визначених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.
Ухилення від виконання батьківських обов`язків повинно бути тривалим (близько п`яти років) схожий за змістом висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24.
Про відсутність свідомого та тривалого ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків свідчить також та обставина, що працюючи неофіційно та відповідно маючи можливість ухилитись від примусового стягнення аліментів, ОСОБА_2 аліменти сплачує добровільно, що підтвердили всі сторони в судових засіданнях, тобто можна зробити висновок, що ОСОБА_2 повністю розуміє та виконує батьківський обов`язок утримувати свою дитину.
Щодо тверджень про сторони позивача про недостатність таких коштів то суд зазначає, що позивач, як особа з якою проживає малолітній ОСОБА_3 не позбавлений права, як просити про збільшення аліментів так і на отримання від ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини, якщо ОСОБА_2 відмовиться такі надати добровільно.
Також суд зазначає, що свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків передбачає, небажання одного з батьків чи обох батьків цілковито та тривало, брати участь у житті дитини, цікавитись цією дитиною в той час, як судом встановлено протилежне.
Суд звертає увагу на вжиті відповідачкою заходи, які підтверджують те, що вона не втратила інтересу до дитини.
Так в межах розгляду цивільних справ про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 № 161/3291/23 та № 161/13513/24 саме з підстав невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, остання займала доволі активну позицію, щодо заперечення позовних вимог, користувалася допомогою адвоката і як наслідок в задоволенні таких позовних вимог судом було відмовлено.
В той же час суд розцінює різку зміну позиції ОСОБА_2 до її батьківських прав, як таку, що направлена на уникнення подальших конфліктних ситуацій між сторонами щодо участі у житті дитини.
Також слід наголосити, що у судовому засіданні ОСОБА_2 вказала, що її сину ОСОБА_3 буде добре проживати у його новій родині, що на переконання суду свідчить про те, що остання бажає своєму синові добра, однак не в повному обсязі прикладає зусиль для реалізації своїх батьківських прав та в повному обсязі розуміє необхідність їх реалізації.
Проте вказане не свідчить, що її таких прав слід позбавити.
Крім того будь-які докази того, що відповідач притягувалася до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків чи ухилення від їх виконання відносно сина, суду не надані.
Варто також зауважити, що свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні вказала, що ОСОБА_2 намагалася у 2026 році навідати дитину у школі проте не була допущена і ОСОБА_5 не захотів до неї виходити, що в сукупності з іншим свідчить про те, що ОСОБА_2 не повністю втратила інтерес до дитини.
У зв`язку з вищенаведеним, оскільки позивач не довів суду факту свідомого та умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, в цій частині позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.
2.2.3 Щодо наявності підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 164 СК України - жорстоке поводження з дитиною, що підтверджується матеріалами кримінального провадження №12023035580001295, зокрема висновком спеціаліста про наявність тілесних ушкоджень у дитини, фотоматеріалами, зробленими в день події, а також викладеними в матеріалах провадження поясненнями малолітнього ОСОБА_3 щодо застосування до нього фізичного та психологічного насильства з боку матері.
Суд відхиляє такі доводи сторони позивача, як підставу для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
Так сторона позивача помилково ототожнює вчинення кримінального проступку відносно дитини та жорстоке поводження із дитиною.
Слід зазначити, що посилаючись на матеріали кримінального провадження № 12023035580001259 сторона позивача не враховує, що такі матеріали у даному випадку стосуються одного конкретного кримінального проступку, який мав місце 02 грудня 2023 року і за який ОСОБА_2 була засуджена вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/23324/25 за ч. 1 ст. 126 КК України (Побої і мордування).
В той же час жорстоке поводження з дитиною відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» це будь-які форми фізичного, психологічного, сексуального або економічного насильства над дитиною, зокрема домашнього насильства (ст. 126-1 КК України, 173-2 КУпАП), насильства за ознакою статі (ст. 173-2 за ознакою статі, ст. 173-6 КУпАП), булінгу (цькування) (ст. 173-4 КУпАП), мобінгу (цькування) (ст. 173-5 КУпАП), а також будь-які незаконні угоди стосовно дитини, зокрема вербування, переміщення, переховування, передача або одержання дитини, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману, шантажу чи уразливого стану дитини.
Варто зауважити, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 вказала, що дійсно ОСОБА_5 не бажає бачитись із його матір`ю, через її поведінку, через те, що вона впливала на його психоемоційний стан, у нього погіршувалась поведінка в школі, сон став поганим після таких зустрічей.
Також свідок повідомила, що про випадки вчинення, щодо ОСОБА_5 будь-якого насильства, окрім, як подій у кінці 2023 року, їй не відомо.
Отже суд приходить до висновку, що жодного доказу вчинення щодо ОСОБА_3 жорстокого поводження зі сторони ОСОБА_2 стороною позивача суду не надано та судом в ході розгляду справи не здобуто, покази свідка ОСОБА_1 в цілому вказують на наявність між малолітнім ОСОБА_5 та ОСОБА_2 напружених відносин сина та матері, однак не можуть свідчити саме про жорстоке поводження ОСОБА_2 із її сином, а тому в цій частині позовні вимоги суд вважає безпідставними.
2.2.4 Щодо наявності підстави, передбаченої п. 6 ч. 1 ст. 164 СК України - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, що підтверджується вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2025 року у справі №161/23324/25, яким ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні умисного кримінального правопорушення щодо власної дитини, суд зазначає наступне.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2025 року у справі № 161/23324/25 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.126 ч.1 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Однак в цьому контексті варто звернути увагу на наступне.
Події описані у вироку суду відбувались 02 грудня 2023 року, тобто станом на дату звернення до суду 19 січня 2026 року минуло понад 2 роки.
При розгляді справи про вчиненні кримінального проступку, згідно вироку, ОСОБА_2 , свою вину визнала, у вчиненому щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю вчиненого нею.
Після набрання вироком законної сили жодних адміністративних чи кримінальних правопорушень відносно дитини, її життя чи добробуту ОСОБА_2 не вчиняла.
Також в рішенні суду у справі 161/13513/24 судом встановлено, що ОСОБА_2 заборгованості за аліментами немає, вона не працює офіційно, але має стабільний регулярний дохід, який дає їй можливість забезпечувати сина.
У цьому ж рішенні встановлено, що матір дитини - ОСОБА_2 проживає окремо від дитини, їй визначено рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради спосіб участі у вихованні та спілкуванні із малолітнім сином. Відповідач проживає із цивільним чоловіком ОСОБА_17 , за місцем проживання характеризується позитивно.
На переконання суду, хоч вирок щодо ОСОБА_2 і було ухвалено у 2025 році, проте оскільки після подій минуло більше ніж 2 роки і за цей час ОСОБА_2 не вчинила щодо малолітнього ОСОБА_3 жодних протиправних дій, вчасно сплачує аліменти поміж іншого займала активну позицію, щодо заперечення позбавлення її батьківських прав у інших цивільних справах то таке в цілому свідчить, що ОСОБА_2 станом на час розгляду справи не становить загрози її малолітньому сину.
Таким чином наявність вироку суду щодо ОСОБА_2 по події, яка відбулась 02 грудня 2023 року не може бути покладено в основу висновку суду про необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3 .
2.2.5 Щодо зауважень адвоката Марченко П.В. про порядок опитування малолітнього ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Представницею позивача в судовому засіданні, звернуто увагу, що судом не поставлено малолітньому ОСОБА_3 жодного питання, яке стосується справи, саме: відносно його побиття; відносно бажання чи не бажання бачитись із ОСОБА_2 (біологічною матір`ю); відносно того як на дитину вплине те, що в його житті не буде більше ОСОБА_15 ( ОСОБА_2 ), (згідно звукозапису судового засідання).
В першу чергу суд зауважує, що після таких зауважень адвоката, проти таких питань виступив сам батько (позивач) дитини, вказавши, що вони для дитини будуть травмуючими.
В подальшому судом було відтворено звукозапис спілкування із дитиною і присутній у судовому засіданні батько дитини (позивач) підвердив, що не має зауважень щодо дій суду.
Суд зазначає, правова конструкція норми ч. 1 та 2 ст. 171 СК України передбачає, що дитина має бути вислухана з приводу обставин справи, яка розглядається.
Так, судом перед заслуховуванням ОСОБА_3 було з`ясовано, що він знає, що розглядає суд. Далі без жодних примушувань чи тиску судом було запропоновано дитині розповісти про те, що він бажає відносно своєї біологічної матері ОСОБА_2 .
При цьому суд зауважує будь-які інші дії суду під час опитування малолітнього ОСОБА_3 та і іншому порядку, як вказувала представник позивача будуть для малолітньої дитини травмуючими та не забезпечать якнайкращих інтересів дитини під час судового провадження.
2.2.6 Щодо думки малолітнього ОСОБА_3 про небажання бачитись із матір`ю
Відповідно до ч. 3 ст. 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Суд зауважує, що сама лише думка малолітньої дитини, не є визначальною для суду при ухваленні рішення у справах даної категорії.
Дитина не висловила категоричної незгоди із підтримкою зв`язку із біологічною матір`ю.
ОСОБА_3 розповів, що матір інколи його сварила за поведінку. 
В квартирі матері він бачив нового чоловіка матері, вказав, що бачив в квартирі матері її подругу з якою матір розпивала алкоголь та сварилась зі своїм новим чоловіком.
Проте жодних обставин, які б свідчили про категоричне незацікавлення матері дитиною, вчинення щодо нього постійного фізичного чи психологічного насильства, невиконання інших батьківських обов`язків щодо дитини при його перебуванні у матері до прикладу харчування, дозвілля, дитина суду не повідомила.
Саме по собі сприйняття дитиною нової сім`ї батька в позитивнішому світлі ніж сім`ї матері не є підставою для позбавлення матері батьківських прав, така обставина може бути врахована при визначені місця проживання дитини.
2.2.7 Підсумки
Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що враховуючи два попередніх звернення до суду ОСОБА_1 з аналогічними позовними вимогами, відсутність нових обставини у справі, нових доказів окрім вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області, по події, яка відбулась понад два роки назад і про яку, ОСОБА_1 вказував при попередньому зверненні до суду, факт перебування ОСОБА_1 , на військовій службі, ту обставину, що ОСОБА_2 жодного чином не перешкоджає вихованню малолітнього у новій сім`ї його батька, суд приходить до висновку про відсутність необхідності застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 .
Слід окремо зазначити, що суд не вважає притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП, як підставу, яка впливає на можливість позбавлення батьківських прав, оскільки неповага до суду направлена саме на суд, однак жодним чином не впливає на правовідносини у межах цієї цивільної справи.
Водночас суд також вважає за необхідне додатково при ухваленні рішення звернути увагу на наступне.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Забезпечення якнайкращих інтересів дитини – це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності а враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, що їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права т обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини ( статті 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.(стаття 166 СК України).
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний та надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків неодноразово було викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22.
Згідно з роз`ясненнями п.п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків щодо дітей у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та від 27 лютого 2023 року в справі №443/643/21.
Встановлені судом обставини поведінки ОСОБА_2 , вказують на недоліки у здійсненні нею своїх батьківських прав щодо сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, оскільки залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав.
Оскільки позивач не довів суду необхідність застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що в позовних вимогах необхідно відмовити, за безпідставністю та одночасно попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
2.3. Розподіл судових витрат.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати позивача залишаються за ним.
Керуючись ст.265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 , який поданий в його інтересах адвокатом Марченко Поліною Вікторівною до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – виконавчий комітет Луцької міської ради про позбавлення батьківських прав.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача є виконавчий комітет Луцької міської ради, 43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 21, ЄДРПОУ 34745204.

Повний текст рішення складено та підписано 03 липня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області         О.М. Гринь