ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 640/3560/20
адміністративне провадження № К/990/43807/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Олендера І.Я.,
суддів: Ханової Р.Ф.,  Гончарової І.А., 

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року (суддя Іщук І.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року (судді: Мельничук В.П. (головуючий), Бужак Н.П., Мєзєнцев Є.І.) у справі № 640/3560/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості,

У С Т А Н О В И В:
І. Суть спору
1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Мініс» (далі - позивач, платник податків, Товариство, ТОВ «Мініс») звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі - відповідач-1, контролюючий орган, ГУ ДПС у м. Києві), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - відповідач-2, казначейський орган, ГУ ДКС України у м. Києві) про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДПС у м. Києві щодо невнесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування ТОВ «Мініс» суми податку на додану вартість за грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн, стягнення з Державного бюджету України через ГУ ДКС України у м. Києві на користь ТОВ «Мініс» заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за грудень 2012 року та січень 2013 року.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з триваючим порушенням строків бюджетного відшкодування податку на додану вартість, враховуючи наявність встановленого факту нарахованої позивачу суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408, 00 грн та у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду від 15.08.2018 у справі № 826/3463/18, яке набрало законної сили, контролюючий орган протиправно вчиняє бездіяльність по відношенню до позивача з приводу не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування ТОВ «Мініс» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року адміністративний позов ТОВ «Мініс» задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ДПС у м. Києві щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування ТОВ «Мініс» (код ЄДРПОУ 30307964) суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень). Стягнено з Державного бюджету України через ГУ ДКС України у м. Києві (01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-А, код ЄДРПОУ 37993783) на користь ТОВ «Мініс» (код ЄДРПОУ 30307964) заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень), нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин, наявності судового рішення, яким вирішено питання щодо внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року, наявні правові підстави для визнання протиправної бездіяльності ГУ ДПС у м. Києві щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування позивачу суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн та стягнення з Державного бюджету України через казначейський орган на користь Товариства заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року підлягають задоволенню, що не спростовано відповідачами жодними належними, достатніми і допустимими доказами.
4. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просило скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року у справі № 640/3560/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства в повному обсязі. 
5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі № 640/3560/20 апеляційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві залишено без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-А, код ЄДРПОУ 37993783) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» (код ЄДРПОУ 30307964) заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень), нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, дійшов висновків, що за фактичних обставин, що склались у цій справі, ефективним засобом (способом) захисту платника податків, який забезпечить поновлення порушеного права позивача, є саме стягнення з Державного бюджету України через ГУ ДКС України у м. Києві на користь Товариства заборгованості бюджету із відшкодування ПДВ та пені, нарахованої на суму такої заборгованості. Крім того, судом апеляційної інстанції було враховано, що, зокрема, задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції у цій справі дійшов висновку, що позивач мав достатньо обґрунтовані правомірні очікування, що строк звернення до суду ним був дотриманий, оскільки не знав та не міг бути обізнаним про те, що через майже три роки (у січні 2023 року) судова практика зазнає кардинальних змін в частині застосування строків звернення до суду у справах подібної категорії.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
6. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ГУ ДПС у м. Києві подало касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі № 640/3560/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства в повному обсязі.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
7. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ТОВ «Мініс» було подано до контролюючого органу декларацію з податку на додану вартість за грудень 2012 року, січень 2013 року та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування. Проте, контролюючим органом не складено відповідного висновку про суму податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню ТОВ «Мініс», та не включено до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ «Мініс» (код ЄДРПОУ 30307964) суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн.
У зв`язку з невключенням до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування даних про Товариство, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, в якому просив зобов`язати податковий орган внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування Позивачу суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень) та стягнути з Державного бюджету України на користь Позивача пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн, а також та встановити контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Відповідача подати до суду звіт про виконання постанови суду у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 826/3463/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року (рішення набрало законної сили), позов ТОВ «Мініс» задоволено: зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Мініс» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень) та стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн (два мільйона чотириста шістдесят п`ять тисяч триста сімдесят чотири гривні).
Крім того, судами встановлено, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року у справі № 826/3463/18 зобов`язано контролюючий орган подати звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у місячний строк з моменту отримання копії даної ухвали.
Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до копії адвокатського запиту від 11 грудня 2019 року вих.№ 133-19, представник позивача звернувся до Державної податкової служби України з проханням повідомити його про причини невиконання судового рішення по справі № 826/3463/18, яке набрало законної сили, та повідомити про необхідні дії, які позивачеві необхідно вчинити для отримання відшкодування суми податку на додану вартість за період - грудень 2012 року та січень 2013 року, у розмірі 5 687 408,00 грн.
Головне управління ДПС у м. Києві листом від 27 грудня 2019 року № 1396/АДВ/26-15-43-2-04 на адвокатський запит від 11 грудня 2019 року повідомило про те, що не вносить інформацію до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та Єдиного реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, та не є розпорядником зазначених реєстрів. Водночас, на даний час чинним законодавством не передбачено порядок ведення, механізму відшкодування сум ПДВ, внесених до Тимчасового реєстру, та структуру такого реєстру. Крім того Головне управління ДПС у м. Києві зазначило про те, що невиконання судового рішення мало місце із поважних причин, а саме у зв`язку з реорганізаційними питаннями, оскільки обов`язок щодо виконання рішення суду та подання відповідного звіту було покладено на Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, яка станом на дату набрання рішенням у справі № 826/3463/18 законної сили, такі функції не здійснювала.
У зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, що набрало законної сили та невідшкодуванням податку на додану вартість з Державного бюджету України у розмірі 5 687 408,00 грн, позивач звернувся з адміністративним позовом до адміністративного суду у справі, що розглядається.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у місті Києві щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість даних про відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Мініс» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень); Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень), нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року скасовано. Провадження у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заборгованості - закрито.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мініс» звернулося з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року у справі, що розглядається.
Постановою Верховного суду від 16 травня 2023 року, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року в частині закриття провадження у справі № 640/3560/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року скасовано. Справу № 640/3560/20 в цій частині направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року залишено без змін.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 21 червня 2023 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень), нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року - без змін.
Постановою Верховного суду від 21 березня 2024 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2023 року скасовано, а справу № 640/3560/20 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн нараховану за період грудень 2012 року та січень 2013 року залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 29 травня 2025 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року у справі № 640/3560/20 скасовано. Вказану справу направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.
Верховний Суд у постанові від 29 травня 2025 року у даній адміністративній справі звернув увагу, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 140/1770/19 чітко зазначила, що такі обставини, як зміна правового регулювання або способу захисту порушеного права, не скасовують самого факту пропущення строку звернення до суду. Вказані обставини можуть бути підставою лише для поновлення пропущеного строку, якщо позивач відповідним чином заявив таке клопотання та довів поважність причин такого пропуску.
Таким чином, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року мала спочатку чітко встановити, чи дійсно строк звернення до суду був пропущений позивачем, а потім, у разі підтвердження цього факту, оцінити поважність причин такого пропуску з урахуванням наведених вище критеріїв. Проте, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року цього не зробила, не визначивши чітко юридичний факт пропущення строку звернення та не перевіривши, чи було заявлене позивачем клопотання про поновлення такого строку.
Отже, питання дотримання строку звернення до суду та наявності підстав для поновлення строку (у разі його пропуску), як не встановленої обставини при розгляді справи, вже було фактичною підставою направлення справи на новий розгляд Верховним Судом. Проте, фактично колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року не дотрималася наведених вище вимог статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України й не врахувала також мотивів, за яких справа попередньо направлялась на новий розгляд.
На підставі викладеного, керуючись нормами права, що підлягають застосуванню у цій справі, зважаючи на викладену Великою Палатою Верховного Суду позицію, зокрема у справі № 140/1770/19, яка лягла фактично в основу попереднього направлення справи на новий розгляд Верховним Судом, а також з огляду на відсутність у суду касаційної інстанції повноважень щодо встановлення обставин у справі та оцінки доказів, Верховний Суд у постанові від 29 травня 2025 року дійшов висновку про необхідність передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки під час розгляду справи не перевірено важливих доводів Скаржника й не враховано відповідних висновків Великої Палати Верховного Суду для цілей розгляду цієї справи.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2025 року прийнято до провадження справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління ДПС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 5 687 408,00 грн, нарахованої за період грудень 2012 року та січень 2013 року.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
8. Підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанції у цій справі контролюючий орган зазначив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Так, контролюючий орган у касаційній скарзі зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень не було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 140/1770/19, якою Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі несвоєчасного відшкодування заборгованості з ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, платник, звертаючись до суду, фактично просить захистити його право на отримання зазначених коштів, які залишаються невиплаченими у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень комплексу покладених на нього обов`язків. Відтак предметом оскарження у такому випадку є відповідна бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а, отже, положення статті 102 Податкового кодексу України, до яких відсилає пункт 56.18 статті 56 цього Кодексу, застосовуватись не можуть.
Відповідач зазначає, що з урахуванням наведеного, стаття 102 Податкового кодексу України, у тому числі й пункт 102.5 цієї статті, не є тим «іншим законом», яким установлені спеціальні строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій передбачено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду. Отже, платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Контролюючий орган вказує, що судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19.01.2023 у справі № 140/1770/19.
9. ГУ ДКС України у м. Києві надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому просить задовольнити касаційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві, скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі № 640/3560/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства в повному обсязі.
10. Касаційний розгляд справи проведено у попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції
11. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
12. Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд звертає увагу, що у касаційній скарзі контролюючий орган підставою її подання вказав лише про неврахування судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19.01.2023 у справі № 140/1770/19, щодо строку звернення платника податків до суду у межах спірних правовідносин, тому надаючи оцінку таким доводам відповідача-1 Суд виходить з наступного.
13. На виконання вимог постанови Верховного Суду від 29 травня 2025 року у справі, що розглядається, суду апеляційної інстанції необхідно було встановити дотримання / недотримання строку звернення позивача до суду та наявності у такого підстав для поновлення строку (у разі його пропуску).
14. Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що у лютому 2018 року у зв?язку з тим, що ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві не виконало вимогу закону стосовно включення до Реєстру заяв про повернення сум бюджетного відшкодування ПДВ необхідних даних про позивача, ТОВ «Мініс» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом (справа № 826/3463/18) до ДПІ Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, ГУ ДКСУ у м. Києві, у якому просило зобов?язати ДПІ внести до Реєстру необхідні дані щодо відшкодування позивачу суми ПДВ за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн, стягнути пеню за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30.04.2013 по 21.12.2018 у розмірі 2 465 374,50 грн.
При цьому, на переконання контролюючого органу позивач знав про існування бюджетної заборгованості з боку контролюючого органу з лютого 2018 року, тоді як ТОВ «Мініс» звернулося з позовною заявою у межах цієї адміністративної справи - 14 лютого 2020 року.
У відповідності до положень частин 2 та 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, вказаними положеннями визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме - з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною другою статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Податковий кодекс України не містить прямої норми, яка б визначала строки звернення до суду із вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням податку на додану вартість державою.
Строк давності у 1095 днів, встановлений статтею 102 Податкового кодексу України, поширюється, зокрема, на право контролюючого органу щодо проведення перевірки та самостійного визначення суми грошових зобов`язань (пункт 102.1); стягнення податкового боргу (пункт 102.4); право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5); право платника податків на оскарження в суді податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу (пункт 56.18 статті 56 Податкового кодексу України).
При цьому, положення пункту 102.5 статті 102 Податкового кодексу України не регулюють питань строків звернення до адміністративного суду, а встановлюють лише строк для подання платником податків заяви до контролюючого органу про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом.
У разі ж несвоєчасного відшкодування заборгованості з податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, платник, звертаючись до суду, фактично просить захистити його право на отримання зазначених коштів, які залишаються невиплаченими у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень комплексу покладених на нього обов`язків. Таким чином, предметом оскарження у такому випадку є відповідна бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а отже, положення статті 102 Податкового кодексу України, до яких відсилає пункт 56.18 статті 56 цього Кодексу, застосовуватись не можуть.
Враховуючи наведене, стаття 102 Податкового кодексу України, у тому числі й пункт 102.5 цієї статті, не є тим «іншим законом», яким встановлені спеціальні строки звернення до суду із вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку із несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості з ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а тому підлягають застосуванню положення частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлений загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.
Отже, платник податку на додану вартість може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19 та які були враховані судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на переконання Великої Палати Верховного Суду, зміна правового регулювання, зміна Верховним Судом способу захисту порушеного права та підтверджені у встановленому порядку фактичні обставини щодо неможливості реалізації права особою, перелік спрямованих нею на досягнення цієї мети заходів підлягають оцінці судом за заявою Позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в кожному конкретному випадку при з`ясуванні поважності причин пропуску цього строку.
Таким чином, на початку 2023 року відбулася зміна судової практики, згідно з якою було визначено, що для звернення до суду із позовом у зв`язку із несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості з ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, встановлюється загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду на підставі частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом апеляційної інстанції, як зазначалось вище, встановлено, що позивач звернувся з позовом у справі, що розглядається, до Окружного адміністративного суду міста Києва ще 14 лютого 2020 року, тобто за три роки до зміни судової практики щодо застосування процесуального строку на звернення до суду постановами Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19 та від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18. Тобто, факт звернення до суду з метою захисту порушених прав позивача відбувся задовго до зміни підходу до обчислення строку звернення до суду.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що зміна сталої судової практики Верховного Суду може розглядатися судами як поважна причина для поновлення строків звернення до суду.
Так, Верховний Суд у постанові від 30 червня 2022 року у справі № 1.380.2019.004460 зазначив, що суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема, скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми. Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.
Зокрема, задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що запровадження строків звернення до суду слугує меті досягнення правової визначеності щодо правомірності акта (рішення, дії, бездіяльності) держави в особі її органів; після спливу строків правовідносини набувають ознак стабільності.
У справі, що розглядається, питання дотримання позивачем строку звернення до суду виникло у зв`язку зі зміною судової практики щодо визначення такого строку, що не може призводити до висновку про безпідставність виплати сум бюджетного відшкодування, яке фактично мало бути сплачене контролюючим органом без судового втручання.
Судом апеляційної інстанції для повного та всебічного з`ясування обставин у цій справі ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року серед іншого було зобов`язано позивача подати клопотання про поновлення строку звернення до суду та/або надати письмові пояснення з урахуванням висновків, наведених в постанові Верховного Суду у постанові від 29 травня 2025 року у даній адміністративній справі.
Позивачем до Шостого апеляційного адміністративного суду було подано письмові пояснення щодо дотримання строку звернення до суду. Так, позивачем зазначено, що ним було подано до контролюючого органу декларацію з податку на додану вартість за грудень 2012 року, січень 2013 року та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування. Проте, контролюючим органом не було складено відповідного висновку про суму податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню ТОВ «Мініс», та не включено до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ «Мініс» (код ЄДРПОУ 30307964) суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн. У зв`язку з невключенням до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування даних позивача, останній у лютому 2018 року звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, в якому просив зобов`язати податковий орган внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування позивачу суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень) та стягнути з Державного бюджету України на користь Позивача пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн, а також та встановити контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання постанови суду у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у справі № 826/3463/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року, позов ТОВ «Мініс» задоволено: зобов`язано Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні дані щодо відшкодування ТОВ «Мініс» суми податку на додану вартість за період грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 687 408,00 грн (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісім гривень) та стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «Мініс» пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України за порушення строків бюджетного відшкодування за грудень 2012 року та січень 2013 року за період з 30 квітня 2013 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 2 465 374,50 грн (два мільйона чотириста шістдесят п`ять тисяч триста сімдесят чотири гривні).
Також, ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року, від 30 червня 2021 року, від 17 листопада 2021 року, зобов`язано податковий орган подати звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року у місячний строк з моменту отримання копій даних ухвал.
Також, відповідно до копії адвокатського запиту від 11 грудня 2019 року вих.№ 133-19, представник позивача звернувся до Державної податкової служби України з проханням повідомити його про причини невиконання судового рішення по справі № 826/3463/18, яке набрало законної сили, та повідомити про необхідні дії, які позивачеві необхідно вчинити для отримання відшкодування суми податку на додану вартість за період - грудень 2012 року та січень 2013 року, у розмірі 5 687 408,00 грн.
ГУ ДПС у м. Києві листом від 27 грудня 2019 року № 1396/АДВ/26-15-43-2-04 на адвокатський запит від 11 грудня 2019 року повідомило про те, що не вносить інформацію до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та Єдиного реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, та не є розпорядником зазначених реєстрів. Водночас, на даний час чинним законодавством не передбачено порядок ведення, механізму відшкодування сум ПДВ, внесених до Тимчасового реєстру, та структуру такого реєстру. Крім того, ГУ ДПС у м. Києві зазначило про те, що невиконання судового рішення мало місце із поважних причин, а саме у зв`язку з реорганізаційними питаннями, оскільки обов`язок щодо виконання рішення суду та подання відповідного звіту було покладено на Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, яка станом на дату набрання рішенням у справі № 826/3463/18 законної сили, такі функції не здійснювала.
У зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, що набрало законної сили та невідшкодуванням податку на додану вартість з Державного бюджету України у розмірі 5 687 408,00 грн, позивач 14 лютого 2020 року звернувся з адміністративним позовом у справі, що розглядається до адміністративного суду.
З урахуванням встановлених обставин у цій справі, правового регулювання спірних правовідносин, а також пояснень позивача щодо дотримання строку звернення до суду Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску позивачем строку на апеляційне оскарження з вказаних підстав (сукупність доводів і обставин, підтверджуються належними, достатніми та допустимими доказами на обґрунтування поважності причин пропуску строку, що не спростовується відповідачами).
15. Надаючи оцінку доводам позивача, наведеним у касаційній скарзі, щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду сформованих у від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19, Суд зазначає, що такі не знайшли свого підтвердження. Так, контролюючий орган посилається на правові висновки, пов`язані виключно з критеріями оцінки доказів та висновками, здійсненими за результатами їх дослідження, що не є свідченням застосування у цій справі норм права, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та в наведених відповідачем рішеннях суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, результати розгляду яких залежать від їх (обставин) повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення. 
Доводи контролюючого органу по наведених вище, на думку останнього, порушеннях позивачем вимог процесуального законодавства, зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки вже оцінених судами доказів та доводів.
Однак, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги.
16. Наведене вище у сукупності дає підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно встановлено фактичні обставини справи та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів сторін. Доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій та фактично зводяться до переоцінки фактичних обставин справи, проте положення статі 341 Кодексу адміністративного судочинства України не наділяють суд касаційної інстанції повноваженнями встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
17. Крім того, колегія судів зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.
По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.
18. Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
19. Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі № 640/3560/20 слід залишити без задоволення.
20. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
21. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359, Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі № 640/3560/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	І.Я.Олендер Р.Ф. Ханова   І.А. Гончарова