ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1009/26 Справа № 199/6818/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:  Красвітної Т.П., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання Кирилішина В.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №199/6818/25 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 11 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Подорець О.Б., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що до червня 2024 року працювала в АТ «Укрзалізниця». Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 05 червня 2024 року № 1313/ос її було звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.
Вказує, що наказом про звільнення передбачалася виплата одноразової матеріальної допомоги в розмірі восьми середньомісячних заробітків, яка до цього часу не виплачена. Розмір заборгованості у грошовому вираженні було доведено до її відома лише у квітні 2025 року, після направлення її представником відповідного адвокатського запиту.
Вважає затримку у виплаті матеріальної допомоги незаконною, оскільки за статтею 116 КЗпП України відповідні кошти мали бути виплачені в день звільнення.
У зв`язку з чим просила стягнути з АТ «Укрзалізниця» на її користь одноразову матеріальну допомогу, визначену наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» про припинення трудового договору (контракту) від 05 червня 2024 року №1313/ос, в розмірі 197 068,96 грн., а також з огляду на положення ст. 117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за період з 11 червня 2024 року по 11 грудня 2024 року в розмірі 154 334,40 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 11 серпня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу, визначену наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 05 червня 2024 року №1313/ос, в розмірі 197 068, 96 грн. Стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період 11 червня 2024 року по 11 грудня 2024 року в розмірі 154 334, 40 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 3 514,03 грн. 

Не погодившись із зазначеними рішеннями, представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Говорова А.І. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було допущено неправильне тлумачення норми матеріального права - частини другої статті 233 КЗпП України, що в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, статтю 11 Закону У країни «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», пункт 3 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», пункт 2 Прикінцевих положень КЗпП України.
Разом з тим судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи - судом лише у тексті оскаржуваного рішення вперше порушено питання про узгодженість рішення про зупинення витрат як критерій його законності, що в силу п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Зазначає, що наказом АТ «Укрзалізниця» за № 1313/ос від 05 червня 2024 року трудовий договір з ОСОБА_1 було припинено у порядку статті 38 КЗпП України - за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, та звільнено ОСОБА_1 10 червня 2024 року. З наказом позивача було ознайомлено у день звільнення, про що у наказі міститься підпис останньої та власноручно зазначена дата.
Також зазначає, що відповідно до положення пункту 2.2.9 Колективного договору між керівництвом ДАЗТУ і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці, при звільненні працівників вперше з роботи у зв' язку з виходом на пенсію виплачувати матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків; у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв' язку з виходом на пенсію протягом двох місяців після настання цього права виплачувати додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті, при стажі роботи понад 35 років для жінок у розмірі 5 середньомісячних заробітків.
Вказує, що протоколом № Ц-54/31 засідання правління АТ « Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою та колективними договорами.
Разом з тим, відповідачем вживались заходи щодо виконання свого зобов`язання перед працівниками з виплати вказаної матеріальної допомоги.
Так, протоколом № Ц-82/63 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 жовтня 2024 року було прийнято рішення про поновлення виплат одноразової матеріальної допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились або будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року.
Вказує, що вказаним протоколом вирішено проводити нарахування та виплату матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв' язку з виходом на пенсію, починаючи з листопада 2024 року згідно з графіком погашення, який буде затверджено та доведено додатково директором з управління персоналом та соціальної політики або особою, яка виконує обов`язки директора з управління персоналом та соціально політики.
Зазначає, що 09 грудня 2024 року було затверджено графік виплат працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік згідно з пунктом 3.2.21 Галузевої угоди: у квітні 2025 року - звільненим у червні 2024 року.
Однак, протоколом № Ц-1-1.5-25/47-25 засідання штабу АТ «Укрзалізниця» від 28 березня 2025 року, починаючи з 01 квітня 2025 року та до окремого рішення керівництва прийнято рішення про призупинення виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв' язку з виходом на пенсію.
Зауважує, що позивачу не було відмовлено у проведенні такої виплати, а відкладено до закінчення воєнного стану або зміни рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», а тому звернення позивача з цієї підстави до суду є передчасним, оскільки порушення її права матиме місце у випадку, якщо відповідна виплата не буде здійснена відповідачем після закінчення воєнного стану або зміни рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
Звертає увагу, що стаття 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця і передбачає можливість зупинення виплат роботодавцем в односторонньому порядку - без спільної згоди сторін. При цьому саме застосування Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» має пріоритетне значення у порівнянні з іншими положеннями чинного законодавства.
Вказує, що рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31), яким було зупинено у тому числі виплату одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, було погоджено головою Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників У країни.
Зазначає, що у день звільнення ОСОБА_1 їй не належала до виплати одноразова матеріальна допомога при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, оскільки здійснення такої виплати було зупинено роботодавцем відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою роботодавець наділений правом зупиняти дію окремих положень колективного договору.
Зауважує, що на дату ухвалення оскаржуваного рішення окреме рішення правління АТ «Укрзалізниця», яким відновлена виплата одноразова матеріальна допомога при звільненні вперше з роботи у зв' язку з виходом на пенсію, не приймалось.
Тож, суд першої інстанції не врахував, що станом на день звільнення позивача правління АТ «Укрзалізниця» не приймало рішення про поновлення виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, тому в день звільнення у відповідача не було підстав для виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію.
Вважає, що така позиція суду не підкріплена жодною правовою нормою та має наслідком вільне тлумачення норми статті 116 КЗпП України.
З огляду на наведені доводи, судом першої інстанції неправильно застосовано норму матеріального права - статтю 116 КЗпП України, що в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Звертає увагу, що відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, може мати місце лише у випадку, якщо невиплата належних звільненому працівнику сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася з вини роботодавця, а оскільки в день звільнення ОСОБА_1 їй не належала до виплати одноразова матеріальна допомога при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (що визнано і судом першої інстанції в своєму рішенні) через зупинення такої виплати, вина АТ Укрзалізниця відсутня.
Вважає, що відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.
Просила врахувати висновок Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2021 року у справі № 757/1997/20-ц, наведені вище обставини та зменшити суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до 1% від суми, яку стягнув на користь позивача суд першої інстанції.
Окрім цього зазначає, що нарахування та виплата всіх належних ОСОБА_1 сум при звільненні, відповідачем були здійснені у день її звільнення 10 червня 2024 року. Примірник відповідного повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні під підпис було вручено ОСОБА_1 у день звільнення.
Вважає, що початок сплину строку звернення до суду у цій справі почався 10 червня 2024 року та закінчився 10 вересня 2024 року, а оскільки позовну заяву у цій справі подано 15 травня 2025 року, тобто через 11 місяців після отримання позивачем письмового повідомлення про нараховані суми, строк на звернення до суду сплинув, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу - задовольнити, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 11 серпня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до АТ «Укрзалізниця».

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Циндра Р.А. скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позиція відповідача, викладена в апеляційній скарзі, становить собою майже дослівне відтворення позиції, наведеної у відзиві на позовну заяву під час розгляду справи в суді першої інстанції. Судом першої інстанції було надано об`єктивну оцінку позиції відповідача. Висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача одноразової матеріальної допомоги у повній мірі відповідають усталеній практиці Дніпровського апеляційного суду щодо вирішення аналогічних спорів між відповідачем і його колишніми працівниками.
Вказує, що посилання відповідача на складність умов діяльності підприємства в умовах воєнного стану не є релевантними обставинам справи через недоведеність відповідачем неможливості виконання обов`язку з оплати праці позивача.
Зауважує, що твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду позбавлене фактичних та правових підстав. 
Звертає увагу, що відповідач посилається на загальну норму частини першої статті 233 КЗпП України, якою визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Натомість, частиною другою статті 233 КЗпП України установлено, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Судом першої інстанції на підставі досліджених письмових доказів і пояснень представника відповідача, було правильно встановлено факт одержання позивачем необхідних відомостей лише в квітні 2025 року.
Також у апеляційній скарзі відповідач посилається на неспівмірність присудженої позивачу суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вказує, що розрахунок суми середнього заробітку виконано на підставі наданих самим відповідачем відомостей та перевірено судом першої інстанції.
Суму середнього заробітку присуджено в межах шестимісячного строку, визначеного частиною першою статті 117 КЗпП України. Присуджений судом першої інстанції середній заробіток, як форма відповідальності роботодавця та компенсаційний захід для робітника, охоплює менше ніж половину строку затримки розрахунку відповідача при звільненні позивача. Указані обставини свідчать про відсутність у задоволенні судом першої інстанції відповідних позовних вимог ознак неспівмірності або будь-яких порушень норм матеріального права.
У зв`язку з чим, просив апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» - залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 11 серпня 2025 року у справі № 199/6818/25 - залишити без змін.

Представник відповідача АТ «Українська залізниця» - Говорова А.І. у судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Циндра Р.А. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили у її задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що у період із 28 червня 1984 року по 10 червня 2024 року позивач працювала у галузі залізничного транспорту, що підтверджується відомостями трудової книжки, серії НОМЕР_1 .
Наказом (розпорядженням) відповідача про припинення трудового договору (контракту) № 1313/ос від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного інженера відділу інформаційних технологій департаменту комерційної роботи АТ «Укрзалізниця» з 10 червня 2024 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Цим же наказом (розпорядженням) було вказано виплатити позивачеві одноразову матеріальну допомогу відповідно до п.2.2.9 Колективного договору у розмірі 8 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку із виходом на пенсію при стажі роботи в галузі більше 10 років та п`яти середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи у галузі понад 35 років), виплату провести після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця».
Згідно повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 10 червня 2024 року ОСОБА_1 , у день її звільнення, не було нараховано та виплачено одноразову матеріальну допомогу.
Відповідно до розрахунку одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію ОСОБА_1 розмір відповідної матеріальної допомоги складає 197 068,96 грн.
Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року було призупинено виплату низки додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів (зокрема, матеріальної допомоги).
Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 жовтня 2024 року було ухвалено поетапно відновлювати виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті), яку було призупинено згідно з пп. 1.1.4 п. 1.1 рішення правління від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31), відповідно до п. 3.2.21 Галузевої угоди працівникам відповідача, які звільнилися / будуть звільнені у період із січня до грудня 2024 року в порядку черговості згідно з п. 2 цього рішення та з урахуванням п. 3 цього рішення.
Згідно з графіком виплати, затвердженим головою правління АТ «Укрзалізниця» від 09 грудня 2024 року, виплати матеріальної допомоги при звільненні особам, звільненим у червні 2024 року, мали відбутися в квітні 2025 року.
Одночасно із цим, із 01 квітня 2025 року виплати відповідної матеріальної допомоги знову було призупинено на підставі рішення штабу АТ «Укрзалізниця» від 28 березня 2025 року №Ц-1-1.5-25/47-25.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав встановленим факт, що рішенням правління відповідача були поновлені виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились/ будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року в порядку черговості, а зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку в повному обсязі з працівником, що звільняється у зв`язку з виходом на пенсію. Отже, винними діями відповідача у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, порушено суб`єктивне право позивача, яке підлягає відновленню. 
Встановивши, що відповідачем порушено строк виплати позивачу матеріальної допомоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку виплат належних їй сум під час звільнення період з 11 червня 2024 року по 11 грудня 2024 року в розмірі 154 334,40 грн. 
При цьому суд не вбачав підстав для зменшення середнього заробітку, оскільки, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд вважав, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є пропорційним наслідкам порушення та має виключно компенсаційний характер. Заявлена позивачем сума середнього заробітку є справедливою та співмірною із встановленим розміром заборгованості на день звільнення. Водночас, сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Відповідно до ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду (ч.1 ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди»).
Відповідно до положень ст.13 КЗпП України, ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо форм, системи, розмірів заробітної плати, інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників (ст.18 КЗпП України).
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» передбачено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24 березня 2022 року, і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану2 на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.
Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (п.2 Прикінцевих положень КЗпП України).
Таким чином, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
При цьому, системний аналіз діючого законодавства свідчить про те, що дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивачки права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, однак не більше ніж за шість місяців, й апеляційна скарга фактично не містить доводів щодо відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі — Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається судом першої інстанції встановлено, що Наказом (розпорядженням) відповідача про припинення трудового договору (контракту) № 1313/ос від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного інженера відділу інформаційних технологій департаменту комерційної роботи АТ «Укрзалізниця» з 10 червня 2024 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Цим же наказом (розпорядженням) було вказано виплатити позивачеві одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору у розмірі 8 середньомісячних заробітків, виплату провести після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця».
Згідно повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 10 червня 2024 року ОСОБА_1 , у день її звільнення, не було нараховано та виплачено одноразову матеріальну допомогу.
Відповідно до розрахунку одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію ОСОБА_1 розмір відповідної матеріальної допомоги складає 197 068,96 грн.
Згідно з графіком виплати, затвердженим головою правління АТ «Укрзалізниця» від 09 грудня 2024 року, виплати матеріальної допомоги при звільненні особам, звільненим у червні 2024 року, мали відбутися в квітні 2025 року.
Одночасно із цим, з 01 квітня 2025 року виплати відповідної матеріальної допомоги знову було призупинено на підставі рішення штабу АТ «Укрзалізниця» від 28 березня 2025 року №Ц-1-1.5-25/47-25.
Під час розгляду справи, представником відповідача визнано той факт, що позивачу не виплачена матеріальна допомога при звільненні у загальному розмірі 197 068,96 грн.
У п.2.2.9 Колективного договору та Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002 - 2006 роки (із змінами та доповненнями) визначено, що при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, передбачена виплата одноразової матеріальної допомоги в залежності від стажу роботи в галузі та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті в залежності від стажу роботи в галузі.
Відповідно до п.2.3 зазначеної угоди, жодна із сторін в період дії угоди не може припинити виконання взятих на себе зобов`язань.
За спільною домовленістю сторін в угоду можуть вноситись зімни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цієї угодою (п.2.4 угоди).
Однак доказів внесення змін до угоди стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахування та виплати належних працівникам додаткових виплат, зокрема, одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги матеріали справи не містять.
Встановлено відповідно до протоколу від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т. засідання штабу АТ «Укрзалізниця» було прийнято рішення щодо призупинення додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги.
Рішенням правління (витяг з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 жовтня 2024 року) були поновлені виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились/ будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року в порядку черговості.
Відповідно до листа члена правління АТ «Укрзалізниця» від 04 квітня 2025 року №Ц-5-1.5-25/122-25, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01 квітня 2025 року та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільнені працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено.
Однак зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для непроведення розрахунку в повному обсязі з працівником, що звільняється у зв`язку з виходом на пенсію.
Тобто відповідач АТ «Укрзалізниця» поставив вирішення питання про нарахування та виплати всіх належних працівникові (позивачу) від підприємства сум при звільненні (ст.116 КЗпП України), в залежності від припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», та за наявності відповідного рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», тобто від певних об`єктивних та суб`єктивних обставин, без визначення конкретних термінів для виконання останнім своїх майнових зобов`язань, щодо нарахування та виплати позивачу вказаних сум, що є порушенням реалізації принципу «легітимних очікувань» у досягненні позивачем бажаного результату: нарахування та виплата всіх належних йому від підприємства сум при звільнені (ст. 116 КЗпП України), що з урахуванням вищенаведених доводів відповідача, може за фактом ніколи й не настати, та у подальшому зробить неможливим ефективний захист порушених трудових та соціальних прав позивача, зокрема шляхом звернення до суду за захистом своїх порушених прав.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем при звільненні позивача безпідставно, в порушення встановленого порядку, не нараховані та не виплачені всі суми, які підлягали виплаті позивачу, а саме, матеріальна допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 197 068,96 грн., тому правильно стягнув з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу у зазначеному розмірі.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виплат належних їй сум під час звільнення період з 11 червня 2024 по 11 грудня 2024 року у розмірі 154 334,40 грн, колегія суддів виходить з наступного. 
Встановлено, позивача позбавлено права на отримання матеріальної допомоги при звільненні.
Таким чином, подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, яка відбулася 10 червня 2024 року, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.
При здійсненні розрахунку середньої заробітної плати судом обґрунтовано враховано, що у квітні 2024 року позивачу нараховано 26 645,14грн. при 22 відпрацьованому дні, а у травні 2024 року — 25 968,93 грн. при 23 відпрацьованих робочих днях.
Отже розмір середньоденної заробітної плати становить: 26 645,14грн.+ 25 968,93 грн.) / (22 робочих дні + 23 робочих дні) = 1 169,20 грн./ робочий день.
Середній заробіток, що має бути сплачений позивачу у зв`язку із затримкою здійснення розрахунку при звільненні складає 1 169,20 грн./ робочий день х 132 робочі дні = 154 334,40 грн.
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що відповідачем було порушено строк виплати позивачу матеріальної допомоги, судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку виплат належних їй сум під час звільнення період часу з 11 червня 2024 по 11 грудня 2024 року у розмірі 154 334,40 грн.
Також судом обґрунтовано встановлено відсутність підстав для зменшення середнього заробітку, оскільки, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд вказав, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є пропорційним наслідкам порушення та має виключно компенсаційний характер.
Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляції щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з позовом та зазначає наступне.
Частинами 1,2 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
У цій справі про розмір нарахованої одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги позивача було повідомлено 23 квітня 2025 року, з даним позовом позивач звернулась до суду 15 травня 2025 року, тобто в межах строків, визначених ст.233 КЗпП України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи відповідача про те, що ухваливши рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не надав оцінку всім доводам та запереченням сторін, чим порушив засади змагальності сторін спростовуються матеріалами справи. 

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Говорової Альони Ігорівни - залишити без задоволення. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 11 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 17.06.2026 року

Головуючий суддя       О.В.Агєєв