ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/2757/24	Головуючий у 1-й інстанції Гудима І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/462/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Гичко К.С.,
представника апелянта - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №598/2757/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2026 року, ухвалене суддею Гудимою І.В., повний текст якого складено 06 лютого 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільської області Управління державної реєстрації Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання батьківства,
ВСТАНОВИВ:
До Збаразького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільської області Управління державної реєстрації Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання батьківства.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що влітку 2014 року він познайомився з відповідачкою і між ними склалися близькі стосунки, які згодом переросли у спільне проживання без реєстрації шлюбу. Сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та планували створення сім`ї. На початку 2015 року відповідач завагітніла, про що позивачу було відомо, він цікавився станом її здоров`я та перебігом вагітності, визнавав себе батьком дитини. ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки народився син - ОСОБА_6 . Оскільки сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, запис про батька дитини було внесено зі слів матері відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Позивач зазначає, що з моменту народження дитини він визнає своє батьківство, підтримує зв`язок із сином, надає матеріальну допомогу та бере участь у його житті. У зв`язку з відсутністю спільної заяви батьків про визнання батьківства та необхідністю внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2026 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалено внести зміни в актовий запис №104 від 18 вересня 2015 року про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Збараж Збаразького району Тернопільської області, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Збаразького районного управління юстиції у Тернопільській області, а саме у графі «батько» зазначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , батьком дитини.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_5 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки істотним обставинам справи та дійшов передчасного висновку, не врахувавши, що Позивач протягом усього часу після народження дитини не намагався реалізувати передбачене законом право на визнання батьківства в адміністративному порядку.
Вказує, що позивачем не було подано спільної заяви з ОСОБА_5 до органів державної реєстрації актів цивільного стану про визнання батьківства, у зв`язку з чим у свідоцтві про народження ОСОБА_6 відомості про батька внесені зі слів матері. Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що з моменту народження дитини минуло десять повних років, протягом яких Позивач мав реальну та необмежену можливість звернутися до органів ДРАЦС із відповідною заявою, однак таким правом не скористався, що свідчить про відсутність у нього наміру реалізовувати батьківські права та обов`язки.
Крім того, вказує, що суд першої інстанції не врахував, що з моменту народження дитини Позивач не виявляв реального інтересу до її життя, не підтримував із нею жодного сталого зв`язку, не здійснював виховання, не проявляв турботи та уваги, необхідних для нормального психоемоційного розвитку дитини. Позивач не цікавився станом здоров`я ОСОБА_6 , не звертався до навчальних чи медичних закладів, не брав участі у вирішенні будь-яких питань, пов`язаних із його розвитком, навчанням чи лікуванням. Усі обов`язки щодо догляду, виховання, лікування та забезпечення дитини виключно і безперервно здійснювалися Відповідачкою, що судом належним чином не оцінено.
Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які банківські перекази, квитанції, розписки, чеки чи інші документи, які б підтверджували факт фінансової допомоги з боку Позивача. Усі витрати, пов`язані з вагітністю, пологами, утриманням, лікуванням та освітою дитини, неслися та продовжують нестися виключно Відповідачкою.
Що стосується наявних в матеріалах справи фотографій, то апелянт вважає їх неналежними доказами, оскільки вони не містять жодних ідентифікуючих ознак, зокрема:
- не зазначено часу, дати та місця їх створення;
- не підтверджено авторство чи джерело походження;
- не надано жодних пояснень чи технічних даних, які б підтверджували їхню автентичність.
Фотокартки не вказують, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , можливо, проводили разом певний час, разом з тим, не надано жодних інших фото спільного побуту, проживання, відпочинку, коли дитину забирали з полового будинку, зі святкування її днів народження, інших свят, звичайних буднів, тощо.
Крім того зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав неявку відповідачки разом із малолітньою дитиною до експертної установи ухиленням від участі у проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи, неправильно застосував положення статті 109 ЦПК України та не надав оцінки належним і допустимим доказам, поданих відповідачкою.
Вказує, що суд дійшов висновку про свідоме та умисне ухилення відповідачки від участі у проведенні експертизи то застосував положення статті 109 ЦПК України, не врахувавши, що неприбуття до експертної установи було зумовлене об`єктивними причинами, пов`язаними з психоемоційним станом малолітньої дитини та її вираженим небажанням проходити відповідну процедуру.
Відповідачка, обґрунтовуючи причини неявки, надала суду довідку Збаразького ліцею Тернопільської обласної ради №235 від 07 листопада 2025 року, відповідно до якої у період з вересня по листопад 2025 року під час психологічних занять у дитини спостерігалися часті зміни настрою та підвищений рівень тривожності, що свідчить про наявність у дитини психоемоційних труднощів. Вважає вказаний доказ належним та допустимим, який безпосередньо стосується причин неявки дитини та відповідачки на проведення судової експертизи та підтверджує об`єктивність дій відповідачки, однак суд першої інстанції не надав йому жодної оцінки та безпідставно залишив його поза увагою, що призвело до неправильного встановлення фактичних обставин справи.
Стверджує, що безпідставно ототожнивши неявку відповідачки з ухиленням від участі в експертизі, суд не врахував, що примусова участь малолітньої дитини у проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи за наявності встановлених психологічних труднощів могла негативно вплинути на її психоемоційний стан та поглибити рівень тривожності. Суд не здійснив балансування між потребою у доказуванні та необхідністю захисту психоемоційного стану малолітньої дитини, а дії відповідачки були спрямовані на захист найкращих інтересів дитини та її здоров`я, що відповідає вимогам статей 3, 7 та 12 Конвенції ООН про права дитини, а також частини першої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства».
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Зокрема зазначає, що доводи відповідачки про те, що її неявка зумовлена психоемоційним станом дитини та спрямованістю її дій на захист інтересів дитини, не були підтверджені належними та допустимими доказами та самі по собі не можуть свідчити про наявність об`єктивних перешкод для участі відповідачки ОСОБА_5 разом із дитиною у проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи.
Вказує, що у роз`ясненнях, викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 01 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм Сімейного кодексу, зокрема, частини другої статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.
Відповідно до пункту 9 указаної Постанови, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
У разі, коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України (посилання на ЦПК, який діяв станом на 2006 рік) може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (в залежності від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза.
Вказує, що на одному із судових засідань відповідачка посилалась на те, що у неї немає коштів щоб поїхати в експертну установу у м.Львів та і дитина не хоче їхати, а тому як альтернативний варіант відповідачці було запропоновано пройти експертизу в м.Тернополі, на що теж було отримано відмову. Відповідачка неодноразово в судовому засіданні наголошувала на тому, що коли дитина виросте і якщо сама захоче знати, хто її батько, то виявить таке бажання пройти експертизу, а зараз такого бажання у неї немає.
Крім того зазначає, що відповідно до Висновку про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини служби у справах дітей Збаразької міської ради від 06 листопада 2024 року №2822/03-04 ОСОБА_8 повідомив, що в нього є батько ОСОБА_9 , з яким він спілкується.
Позивач вважає, що суд першої інстанції питання походження дитини вирішив на підставі сукупності доказів, оскільки суд вислухав всіх свідків, вивчив всі письмові докази, надані сторонами, та зробив логічні та справедливі висновки відносно цього важливого питання стосовно дитини, який, як зазначає ОСОБА_4 , є для нього найціннішою та найріднішою людиною у світі.
В судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити з підстав, викладених у них.
До початку розгляду справи, 30 квітня 2026 року, від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, в якій також просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, ознайомившись з матеріалами справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Судом встановлено наступні обставини.
ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Збараж Збаразького району Тернопільської області, про що 18 вересня 2015 року було у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Збаразького районного управління юстиції у Тернопільській області складено актовий запис за №104. Матір`ю дитини записано ОСОБА_5 , батьком дитини записано ОСОБА_10 . При цьому відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України.
У подальшому до актового запису про народження №104 неодноразово вносилися зміни. Так, 29 грудня 2018 року до актового запису внесено відомості про визнання батьківства, на підставі заяви від 29 грудня 2018 року, у зв`язку з чим змінено відомості про прізвище та по батькові дитини, а також відомості про батька. 29 грудня 2018 року також внесено відмітки щодо видачі повторного свідоцтва про народження. Надалі, 29 грудня 2021 року, до актового запису внесено зміни на підставі заяви від 29 грудня 2021 року, якими змінено відомості про прізвище дитини та відомості про батька. Крім того, 17 січня 2022 року до актового запису внесено зміни щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_11 , на підставі рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 серпня 2021 року у справі № 598/1803/20, у зв`язку з чим із актового запису виключено відомості про батька дитини. Дані обставини знайшли своє підтвердження копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (а.с.153-157).
Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач з моменту народження дитини визнавав себе її батьком, підтримував зв`язок з дитиною та її матір`ю, брав участь у житті дитини, на підтвердження чого до позовної заяви позивачем також долучено фотоматеріали, на яких зафіксовано спільне перебування позивача з дитиною у різні періоди часу (а.с.10-13).
Як встановив суд першої інстанції, в судовому засіданні наведені у позові обставини підтвердили свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які пояснили, що позивач визнає дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , своєю, спілкується з нею, цікавиться її життям.
У судовому засіданні суду першої інстанції також була допитана свідок ОСОБА_15 , яка пояснила, що є матір`ю відповідачки ОСОБА_5 , однак їй не відомо, хто є батьком малолітнього ОСОБА_6 , оскільки відповідачка не повідомляла їй таких відомостей. Інших обставин, що мають значення для вирішення справи, свідок суду не повідомила.
Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 квітня 2025 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, а справу провадженням зупинено на час проведення експертизи (а.с.98-102).
05 червня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання судового експерта за №СЕ-19/114-25-11880-БД/Кл-1 від 22 травня 2025 року про забезпечення явки: ОСОБА_4 , ОСОБА_16 , ОСОБА_5 з дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для відбору експериментальних зразків на 03 липня 2025 року о 11:00 годині (а.с.106). Сторонам по справі було направлено копії клопотання судового експерта за №СЕ-19/114-25-11880-БД/Кл-1 від 22 травня 2025 року та їх належним чином було повідомлено про місце та час відбору експериментальних зразків.
07 липня 2025 року Львівським НДЕКЦ МВС України складено повідомлення про неможливість проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, призначеної ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 квітня 2025 року у справі № 598/2757/24, у зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_5 разом із малолітньою дитиною до експертної установи, що унеможливило відбір біологічних зразків для проведення експертизи.
Як убачається з повідомлення експертної установи, 03 липня 2025 року до Львівського НДЕКЦ МВС України прибув позивач ОСОБА_4 , який пред`явив документ, що посвідчує особу, з метою участі у проведенні експертизи та відборі біологічних зразків. Водночас інший позивач - ОСОБА_16 , а також відповідач ОСОБА_5 разом із малолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до експертної установи не з`явилися, у зв`язку з чим відбір біологічних зразків букального епітелію дитини проведено не було, що унеможливило проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. У зв`язку з наведеним Львівським НДЕКЦ МВС України повідомлено суд про неможливість проведення судової молекулярно-генетичної експертизи за ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 квітня 2025 року, а матеріали цивільної справи повернуто до суду (а.с.118-119).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, а також того, що відповідачка ОСОБА_5 не надала суду пояснення, хто являється біологічним батьком дитини, свідомо та умисно ухилилась від явки до експертної установи разом із малолітньою дитиною, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення відбору необхідних зразків.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.
Згідно п.п.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.
Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Частиною першою статті 126 СК України встановлено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Статтею 128 СК України встановлено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, які засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.
Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення (стаття 89 ЦПК України).
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають ураховуватися усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Калачова проти росії» від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).
При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
Частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права і обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасникам судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначені, або відмовити у його визнанні.
З аналізу наведеної норми процесуального закону слідує, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.
Матеріалами справи встановлено, що за клопотанням позивача ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 квітня 2025 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, яка була залишена без виконання, у зв`язку з неявкою ОСОБА_16 , відповідачки ОСОБА_5 разом із малолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до експертної установи.
Отже, ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі, шляхом нез`явлення відповідача жодного разу разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про встановлення батьківства.
Побідні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 644/9720/16-ц (провадження № 61-3950св20), від 19 червня 2023 року у справі № 180/568/19 (провадження № 61-11401св22), від 26 квітня 2023 року № 199/3284/19 (провадження № 61-12682св22).
Відповідачка не довела наявність поважних причин, які перешкоджали їй з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків.
Указані дії та бездіяльність відповідачки, що призвели до неможливості проведення експертизи, надали суду першої інстанції можливість визнати факт, який заперечується останньою, та встановити походження дитини, від позивача на підставі статті 109 ЦПК України та з урахуванням інших доказів, у тому числі і показань свідків.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 277/836/16-ц (провадження № 61-48029св18).
Ця правова позиція щодо застосування положень ст.109 ЦПК України є незмінною.
Апеляційний суд, аналізуючи матеріали справи та дії відповідачки, дійшов висновку про небажання останньої у передбачений законом спосіб спростувати доводи позивача щодо його батьківства відносно малолітньої дитини.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15-ц (провадження № 61-2081зпв18) зроблено висновок, що: «висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами».
Відповідачка, заперечуючи проти визнання ОСОБА_4 батьком дитини, не навела жодних переконливих доказів на спростування доводів позивача.
На думку колегії суддів, визнання позивача батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідає інтересам малолітньої дитини.
Негативних наслідків для дитини судом апеляційної інстанції не встановлено.
Твердження апеляційної скарги про недоведеність батьківства спростовуються, зокрема, характером дій ОСОБА_5 , яка вчиняла дії на ухилення від проведення відповідної експертизи на предмет встановлення чи спростування доводів позивача, а також долученими позивачем доказами, в тому числі спільними позивача з малолітнім ОСОБА_6 фотографіями, скріншотів переписки позивача з відповідачкою, зокрема щодо ОСОБА_6 та необхідності його матеріального забезпечення, поясненнями допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції свідків, а також, всупереч твердженням в апеляційній скарзі, копіями квитанцій про переказ відповідачці коштів позивачем за період 2022-2024 роки.
Крім того, заслуговують на увагу і твердження позивача про те, що згідно з Висновком про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини служби у справах дітей Збаразької міської ради від 06 листопада 2024 року №2822/03-04, малолітній ОСОБА_8 повідомив, що в нього є батько ОСОБА_9 , з яким він спілкується.
Доводи апеляційної скарги про те, що фотографії, долучені позивачем до матеріалів справи, є неналежним доказом, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними.
Так, підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2023 року у справі № 592/4443/17 (провадження № 61-9923св22) зазначено: «відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це».
Вказуючи на відсутність у долучених позивачем фотографій його спільного перебування з малолітнім ОСОБА_6 ідентифікуючих ознак, представник відповідачки, фактично, посилалась на їх невідповідність нормам ЦПК України, однак останній не містить жодних вимог щодо їх форми, зазначення часу, дати, місця знаходження, авторство і т.п.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Враховуючи наведене вище, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що подані позивачем докази, в тому числі і фотографії, не підтверджують обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, надав належну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.
Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2026 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 08 травня 2026 року.

Головуючий 
Судді