ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3353/26 Справа № 191/4861/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Окладнікова О. І. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Авалян Єрванд Володимирович на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (суддя першої інстанції Окладнікова О.І., повний текст складено 25 листопада 2025 року), -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника звернулась до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до  ОСОБА_2  в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Також просили стягнути судові витрати у розмірі 12 000 грн.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22.09.2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
У порядку ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.
Стягнуто p ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.
Із вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 – адвокат Авалян Є.В. та подав апеляційну скаргу, в якій вказував, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права в частині присудження судом максимального граничного розміру стягнення аліментів - не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, а також в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу/
Зокрема зазначав, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка не просила встановлювати максимальний граничний розмір аліментів. Звертав увагу що норма в якій закріплено такий граничний розмір стосується наказного провадження, а ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом. Також вважав, що таке обмеження в максимальному розмірі не забезпечує найкращих інтересів дитини, а матеріали справи не містять доказів того, що відповідач не спроможний платити аліменти в заявленому позивачем розмірі. З приводу розподілу витрат на професійну правничу допомогу, то вважав висновок суду щодо відмови у їх стягненні у зв`язку із не наданням документів, які підтверджують обсяг виконаних адвокатом робіт та їх вартість не правомірним, оскільки матеріали справи містять договір про надання правової допомоги в якому сторонами погоджено послуги адвоката та їх вартість.
Враховуючи наведене просив змінити рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. А також просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 12 000 грн. та 6 000 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього – 18 000 грн
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Ковальова С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Зокрема зазначав, що такий спосіб обмеження розміру аліментів, як обмеження максимального граничного розміру аліментів у десять прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, не заборонений законом для позовного провадження. Крім того таки спосіб обмеження застосовується Верховним Судом та відповідає даній спірній ситуації, коли і позивач не підтверджує жодними доказами витрати на дитину та її більші за стандартні потреби, і відповідач не доводить необхідності стягнення аліментів в меншому, ніж стандартний, розмірі.
Згідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянути справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі позовні вимоги про стягнення аліментів, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.04.2023 року було розірвано (а.с.8).
У сторін є спільна неповнолітня дитина: донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (зворот а.с.7).
Дитина мешкає зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами.
Задовольняючи позовні вимоги суду першої інстанції виходив із того, що відповідач як батько дитини, яка знаходяться на вихованні та утриманні матері, відповідно до законодавства повинен надавати кошти на утримання дитини з урахуванням його матеріального становища, а визначений судом розмір заявлених аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не порушить майнові права відповідача.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині яка стосується максимального розміру стягнутих аліментів.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до положень ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
У ч. 1 - 3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Приписами ч. 1, 2 ст. 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. За загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Слід вказати, що за своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18), від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 (провадження № 61-1347св20), від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20 (провадження № 61-15867св23), від 11 грудня 2024 року у справі № 672/186/24 (провадження № 61-13277св24).
У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття.
Звертаючись за апеляційною скаргою представник позивача наголошував на тому, що встановлений судом максимально граничний розмір аліментів не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, не відповідає вимогам матеріального закону.
Положеннями ст. 183 СК України регулюється визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Так відповідно до ч.1 цієї статті частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У ч.5 вказаної статті зазначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Також статтю з аналогічним обмеженням максимального розміру аліментів містить ст. 161 ЦПК України, а саме у п.4,5 вказано, що судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Тобто законодавство України передбачає встановлення максимального граничного розміру аліментів підчас стягнення аліментів у наказному провадженні суть якого полягає у тому, що суд не здійснює виклику стягувача та платника аліментів до суду, не відбувається жодних судових засідань.
У даному випадку ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дитини, а тому суд першої інстанції недоречно застосував граничний максимальний розмір десяти прожиткових мінімумів.
Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції від 20 листопада 2025 року підлягає зміні, шляхом виключення із нього обмеження розміру стягнутих з відповідача аліментів, а саме фрази: «не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку».
Що ж стосується доводів апеляційної скарги з приводу відмови у стягненні витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до вимог частин 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.
До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).
На підтвердження відповідних витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акт прийому-передачі наданих послуг).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.
На підтвердження надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції до позову додано ордер на надання правової допомоги №1052209 ОСОБА_1 адвокатом Авалян Є.В. в Синельниківському міськрайонному суді, свідоцтво про право на зайняття Авалян Є.В. адвокатською діяльністю та договір про надання правової допомоги від 01 вересня 2025 року, укладений позивачем з адвокатом Авалян Є.В., предметом якого є забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта щодо стягнення аліментів на утримання дитини, а представництво інтересів здійснюється в органах юстиції, зокрема але не виключно у ВДРАЦС, зокрема, а не виключно м. Києва та Одеської області, а також інших державних органах, архівних установах і судах всіх юрисдикцій та інстанції. При цьому у п. 1-3 ІІІ Договору визначено, що гонорар - винагорода Адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів Клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені Договором. Гонорар є фіксованим, визначеним за домовленістю сторін, і складає 12 000,00 (дванадцять тисяч) гривень за представництво у суді першої інстанції. Представництво у судах апеляційної та касаційної інстанції оговорюється сторонами окремо у разі виникнення такої необхідності. Клієнт здійснює оплату гонорару протягом 15 календарних днів з дня ухвалення судом відповідного рішення по справі. 
В апеляційній скарзі представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн. 
На підтвердження надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції до позову додано ордер на надання правової допомоги №1054892 ОСОБА_1 адвокатом Авалян Є.В. в Дніпровському апеляційному суді, свідоцтво про право на зайняття Авалян Є.В. адвокатською діяльністю та додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 25 грудня 2025 року відповідно до умов якої адвокат та клієнт дійшли згоди, що вартість послуг з надання правової допомоги у справі №191/4861/25 в апеляційній інстанції складає 6 000 грн. і ця сума є гонораром успіху, яка підлягає сплаті у разі досягнення позитивного результату у вигляді зміни рішення суду першої інстанції від 20.11.2025 року в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку.
Однак надані стороною позивача документи, зокрема договір про надання правової допомоги від 01 вересня 2025 року та додаткова угода до нього від 25 грудня 2025 року в яких визначено гонорари адвоката за представництво інтересів позивача у суд першої та апеляційної інстанції не є достатніми доказами обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, відповідно до пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України. При цьому заяви про намір подати відповідні докази понесення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції після ухвалення судового рішення представник ОСОБА_1 не подавав.
Отже не має підстав для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції у зв`язку із недоведеністю, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині є правомірним.
Враховуючи те, що змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вплинув на обсяг задоволених позивачу вимог, то підстав для перерозподілу судових витрат у вигляді судового збору у розуміння ст. 141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року змінити, виключивши з його резолютивної частини фразу:«та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку».
В іншій частині залишити рішення без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Л.П. Никифоряк