УХВАЛА

23 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/28031/23
адміністративне провадження № К/990/26811/26 
Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А.Г., перевіривши касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення заробітної плати,-
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, третя особа Державна казначейська служба України, в якому просив:
- стягнути з Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати/грошового забезпечення в розмірі 14966734 (чотирнадцять мільйонів дев`ятсот шістдесят шість тисяч сімсот тридцять чотири) гривні 68 (шістдесят вісім) копійок, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, та другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу ІІ „Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 21 березня 2022 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення заробітної плати відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року задоволено частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення заробітної плати скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати/грошового забезпечення в розмірі 4240328,21 гривень (чотири мільйони двісті сорок тисяч триста двадцять вісім гривень двадцять одна копійка), завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, та другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу ІІ „Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 10 вересня 2020 року.
Стягнуто з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 16104,00 гривні (шістнадцять тисяч сто чотири гривні 00 копійок).
10 червня 2026 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2026 року у справі №420/28031/23.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".
Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Так, імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Перевіркою змісту касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункти 1, 3 частини 4 статті 328 КАС України та пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з частиною 4 статті 353 КАС України .
У контексті підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України, скаржник зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень частини 3 статті 152 Конституції України та статті 81 Закону України «Про прокуратуру» без урахування правових висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 24 лютого 2026 року у справі № 160/6949/20 про те, що позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої дією положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, за умови встановлення в судовому порядку факту завдання такої шкоди. Стверджує, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а, від 20 грудня 2018 року у справі № 524/3878/16-а, від 22 березня 2019 року у справі № 815/6832/15, від 01 жовтня 2019 року у справі № 826/3943/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/14837/16, від 15 червня 2021 року у справі № 200/12944/19-а, від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21, від 15 травня 2023 року у справі № 380/25725/21, від 22 червня 2023 року у справі № 480/4288/21, від 27 вересня 2023 року у справі № 640/10671/22, від 19 жовтня 2023 рок у справі № 380/5032/20 в частині надання оцінки ефективності обраного позивачем способу захисту - про те, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом (питання застосування положень статті 2 та частини 4 статті 242 КАС України); від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, від 01 серпня 2023 у справі № 320/1300/19 щодо дотримання судами вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів з урахуванням наявних стандартів доказування (питання застосування положень статті 90 КАС України).
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які покликається скаржник у касаційній скарзі, як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Верховний Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Відтак, Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Посилаючись на неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, скаржник не наводить належного обґрунтування, яке б свідчило про подібність правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені висновки.
Посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Разом з тим, у контексті підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування:
- частини 3 статті 152 Конституції України та статті 81 Закону України «Про прокуратуру» щодо наявності підстав для стягнення шкоди, завданої прокурору неконституційним актом, зважаючи на остаточні судові рішення у справах № 420/12942/20 та № 420/11227/20, де суди дійшли висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру»; 
- пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» яким передбачено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету, та які не визнавалися неконституційними у встановленому законом порядку; 
- щодо стягнення шкоди, завданої прокурору неконституційним актом, саме з відповідного органу прокуратури, що на думку скаржника суперечить підходу Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 по справі № 1-36/2001.
Суд відхиляє доводи скаржника про наявність судових рішень, що набрали законної сили, ухвалених між тими самими сторонами та з тих самих підстав. 
Судом встановлено, що рішення у справах № 420/12942/20 та № 420/11227/20 дійсно набрали законної сили, проте, предмет спору у зазначених справах не є тотожним предмету спору у цій справі. Так, у наведених справах позивач оскаржував бездіяльність щодо нарахування та виплати грошового забезпечення відповідно до чинного на той час законодавства, тоді як у цій справі заявлено вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неконституційним нормативним актом. За таких обставин посилання скаржника на тотожність предмета та підстав позову є безпідставними.
Щодо відповідальності за відшкодування матеріальної шкоди завданої прокурору неконституційним нормативним актом, Суд зазначає, що указане питання було предметом дослідження Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду та висновки щодо указаного питання викладені у постанові від 24 лютого 2026 року у справі № 160/6949/20.
Так, в указаній постанові об`єднаною палатою виснувано, що належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, завданої прокурору зазначеним неконституційним актом, є відповідний орган прокуратури, який здійснював нарахування та виплату заробітної плати і діями якого фактично було заподіяно таку шкоду, тоді як залучення Державної казначейської служби України не є необхідним, оскільки вона не є суб`єктом, який порушив права такого працівника прокуратури.
Щодо застосовності до спірних правовідносин пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», Верховний Суд зазначає наступне.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Так, в межах перевірки підстав для відкриття касаційного провадження у справі, суд касаційної інстанції оцінює правильність/неправильність застосування тієї чи іншої норми права судами попередніх інстанцій при постановленні оскаржуваних рішень, відтак, вказівка на незастосування/ можливість застосування норм права судами попередніх інстанцій при вирішенні указаного спору не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження у розумінні статей 328, 330 КАС України.
Суд звертає увагу скаржника, що при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
Своєю чергою, дослідженням змісту судових рішень у цій справі встановлено, що питання застосування пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» у межах підстав позову перед судами не ставилося, відтак, указане покликання автора касаційної скарги Суд вважає безпідставним.
Сам по собі факт відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження у справі. Необхідним є належне й аргументоване обґрунтування як помилки судів щодо її застосування, так і потреби у формуванні відповідного правового підходу.
З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Разом з тим, скаржник посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з частиною 4 статті 353 КАС України та обґрунтовує указане посилання тим, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статті 90 КАС України надав невірну оцінку доказам у справі.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції під час постановлення оскаржуваного судового рішення не звернув уваги на те, що детальний розрахунок заробітної плати позивача, яка підлягала нарахуванню та виплаті відповідно до вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» по своїй суті не є доказом у розумінні статей 72, 94 КАС України, а правильність таких розрахунків мала бути підтверджена відповідними доказами. 
Стверджує, що проведений позивачем розрахунок суми, що стягується, в частині визначення розміру посадового окладу відповідно до статі 81 Закону України «Про прокуратуру» на понад 145 тис. грн відрізняється в бік збільшення від аналогічного розрахунку проведеного відповідачем на виконання ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2026 року у справі № 420/28031/23, що проігноровано судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Так, зі змісту оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції убачається, що дослідивши поданий позивачем детальний розрахунок матеріальної шкоди, колегія суддів погодилась із методологічним підходом позивача та наданими ним розрахунками. Зокрема, зі змісту оскаржуваного судового рішення випливає, що в основу указаного розрахунку покладено відомості про поточні виплати із розрахункових листів, наданих позивачем.
Своє чергою, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги надані відповідачем розрахунки матеріальної шкоди, оскільки вони здійснені без урахування фактичних розмірів преміювання позивача та інших складових заробітної плати, передбачених частиною другою статті 81 Закону № 1697-VII.
Так, згідно з приписами частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Указаним положенням установлено пряму заборону при розгляді та вирішенні адміністративної справи для суду брати до уваги докази з порушенням законної процедури їх одержання (нелегітимні докази, включаючи сфальсифіковані) як під час розгляду клопотання про долучення доказу до справи, так і в межах судового розгляду.
Слід зауважити, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено доказ, який скаржник вважає недопустимим, обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, тобто такими, що одержані з порушенням законної процедури.
Окрім цього, надання неправильної, на думку скаржника, оцінки наявним у матеріалах справах доказам не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу.
З огляду на викладене, ураховуючи приписи пункту 4 частини другої статті 353 КАС України, Суд уважає такі обґрунтування недостатніми для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з частиною 4 статті 353 КАС України, як на підставу касаційного оскарження.
Суд звертає увагу скаржника, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить належно обґрунтованих підстав касаційного оскарження.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення заробітної плати - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	А.Г. Загороднюк