ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1725/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу у ВП №79567976 від 26.01.2026 року, винесену головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Хандієм Василем Михайловичем, про накладення на ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) штрафу у розмірі 5100,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконанні у відповідача перебуває виконавче провадження №79567976 з примусового виконання виконавчого листа №380/10978/24, виданого Львівським окружним адміністративним судом, про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення. Зазначив, що 26.01.2026 року відповідачем винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн через нездійснення перерахунку військового збору з 5% до 1,5%. Позивач із цією постановою не погоджується, вказуючи на те, що судове рішення було добровільно виконане в повному обсязі ще у березні 2025 року, до відкриття виконавчого провадження. Крім того, позивач наголошує, що державний виконавець вийшов за межі своїх повноважень, оскільки питання перерахунку ставки військового збору не було предметом розгляду у справі №380/10978/24 і не зазначено в резолютивній частині рішення. Також, посилаючись на податкове законодавство, стверджує, що оскільки виплата здійснюється звільненому військовослужбовцю, вона оподатковується військовим збором на загальних підставах за ставкою 5%. З огляду на відсутність бездіяльності та факт виконання рішення, вважає постанову про накладення штрафу протиправною та просить її скасувати.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він посилається на те, що позивачем (боржником у виконавчому провадженні) рішення суду в повному обсязі не виконано, оскільки при нарахуванні індексації грошового забезпечення протиправно утримано військовий збір за ставкою 5% замість належних 1,5%. Відповідач зазначає, що втрата стягувачем статусу військовослужбовця на час виплати не позбавляє його права на пільгову ставку оподаткування, оскільки затримка у виплаті виникла саме через бездіяльність боржника. З огляду на невиконання законних вимог виконавця щодо перерахунку утриманих сум, державним виконавцем обґрунтовано, у відповідності до ст.63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про накладення штрафу. Враховуючи наведене, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.
Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_1 , надійшли пояснення щодо позову, в яких посилається на те, що рішення суду у справі №380/10978/24 досі не виконано боржником у належному розмірі. Зазначає, що право на отримання індексації виникло у нього в період проходження служби (2015-2021 роки), коли ставка військового збору становила 1,5%. Хоча Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану» №4015-IX від 10.10.2024 року ставку було збільшено до 5%, прикінцеві положення цього Закону та ст.58 Конституції України щодо незворотності дії законів у часі вимагають застосовувати ту ставку, яка діяла на момент нарахування доходу. Третя особа наголошує, що той факт, що він уже не є діючим військовослужбовцем, лише підтверджує вину Військової частини НОМЕР_1 у несвоєчасній виплаті коштів. Оскільки боржник утримав збір у завищеному розмірі, судове рішення не може вважатися виконаним, що дало виконавцю законні підстави для накладення штрафу згідно зі ст.63 Закону «Про виконавче провадження». На підставі викладеного, вважає оскаржувану постанову про накладення штрафу правомірною та просить відмовити в задоволенні позову повністю.
Від позивача надійшли заперечення на пояснення третьої особи, в яких посилається на те, що рішення суду у справі №380/10978/24 було добровільно та повністю виконане ще у березні 2025 року, що підтверджується платіжною інструкцією. Зазначає, що оскільки виплата індексації проводилася вже після звільнення позивача з військової служби, вона, згідно з нормами Податкового кодексу України (зокрема підп.1.3 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ), підлягає оподаткуванню військовим збором на загальних підставах за ставкою 5%, а не пільговою ставкою 1,5%, яка передбачена виключно для діючих військовослужбовців. Позивач також акцентує увагу на тому, що державний виконавець не має повноважень вимагати перерахунку податкових відрахувань, оскільки це питання не було предметом розгляду у справі №380/10978/24 і не викладено в резолютивній частині судового рішення. Відтак, накладення штрафу за відмову змінити ставку оподаткування є необґрунтованим, не відповідає меті виконавчого провадження та свідчить про перевищення виконавцем своїх повноважень. Позивач просить суд не враховувати пояснення третьої особи та скасувати оскаржувану постанову.
Від третьої особи надійшли додаткові пояснення, в яких наголошує на тому, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на справедливий суд та мирне володіння майном. Вказує, що хоча Військова частина НОМЕР_1 стверджує про добровільне виконання рішення суду ще у березні 2025 року, воно не було виконано у належному розмірі через протиправне застосування ставки військового збору 5% замість 1,5%. Крім того, зауважує, що боржник не оскаржував постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.11.2025 року, а отже, на його думку, визнав законність примусового виконання.
Ухвалою судді від 02.02.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 10.03.2026 року залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2024 року у справі №380/10978/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2025 року, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Зокрема: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати індексації-різниці грошового забезпечення ОСОБА_1 за період із 01.03.2018 року по 02.08.2021 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію - різницю грошового забезпечення за період із 01.03.2018 року по 02.08.2021 року у розмірі 4463,15 грн на місяць, із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб. 
11.04.2025 року Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист.
На виконання вказаного судового рішення Військовою частиною НОМЕР_1 згідно з платіжною інструкцією №1674 від 19.03.2025 року здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 02.08.2021 року із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, з утриманням військового збору за ставкою 5%.
31.10.2025 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про звернення виконавчого листа №380/10978/24 до виконання. Зокрема, вказує, що згідно з довідкою-розрахунком виплат на виконання рішення суду у справі №380/10978/24 Військова частина НОМЕР_1 здійснила нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації-різниці грошового забезпечення за період із 01.03.2018 року по 02.08.2021 року з утриманням військового збору у розмірі 5%, тоді як, на його думку, дохід у вигляді грошового забезпечення військовослужбовця, в силу положень Податкового кодексу України, повинен бути оподаткованим за ставкою військового збору 1,5%.
Постановою державного виконавця від 12.11.2025 року відкрито виконавче провадження №79567976 з примусового виконання виконавчого листа №380/10978/24, виданого 11.04.2025 року Львівським окружним адміністративним судом, про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення за період із 01.03.2018 року по 02.08.2021 року у розмірі 4463,15 грн на місяць, із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб. Пунктом 2 цієї постанови повідомлено боржника про необхідність виконання рішення суду протягом десяти робочих днів. Вказана постанова надійшла на адресу суду 26.12.2025 року №26361-25-Вх.
Листом від 06.01.2026 року №09/403-26-Вих. позивач повідомив державного виконавця про те, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2024 року у справі №380/10978/24, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2025 року, виконано Військовою частиною НОМЕР_1 до відкриття виконавчого провадження в повному обсязі.
На адресу позивача надійшла вимога виконавця від 15.12.2025 року №79567976/6 (вх. від 26.12.2025 року №26355-25-Вх.), у відповідь на яку Військова частина НОМЕР_1 листом від 29.12.2025 року №09/33618-25-Вих. повідомила, що індексація-різниця грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 02.08.2021 року у розмірі 4463,15 грн на місяць, із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2024 року у справі №380/10978/24, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2025 року, була виплачена з проведенням відповідних відрахувань згідно із законодавством у березні 2025 року.
26.01.2026 року державним виконавцем, відповідно до ст.ст.63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про накладення штрафу, згідно якої за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, а саме не здійснено перерахунок утриманого військового збору з суми компенсації (індексація-різниця грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 02.08.2021 року) з 5% до 1,5%, оскільки саме бездіяльність боржника призвела до виплати стягувачу компенсації вже після звільнення з військової служби та, як наслідок, після втрати статусу військовослужбовця, накладено на Військову частину НОМЕР_1 штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн.
Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач не погоджується зі спірною постановою, оскільки така, на його думку, винесена з порушенням норм чинного законодавства, не у спосіб та не в порядку, які встановлені Законом України «Про виконавче провадження», а тому звернувся до суду з даним позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, серед іншого, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;
Пунктами 3, 14 ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу.
Згідно ч.4 ст.18 Закону №1404-VIII, вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Між тим, порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, урегульований ст.63 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.ч.1-3 цієї статті, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
Своєю чергою, стаття 75 Закону №1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.
Так, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання (ч.1 ст.75 Закону №1404-VIII).
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (ч.2 ст.75 Закону №1404-VIII).
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що відповідальність у вигляді штрафу, передбачена ч.1 ст.75 Закону №1404-VIII, настає виключно за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк тих дій, які прямо передбачені судовим рішенням та відображені у виконавчому документі. Накладення штрафу за невиконання вимог, які не містяться у виконавчому документі та сформульовані виконавцем самостійно поза межами предмета судового рішення, суперечить правовій природі відповідальності, визначеної ст.75 вказаного Закону.
Ключовим питанням, яке постало перед судом у цій справі, є встановлення того, чи мав державний виконавець правові підстави для накладення штрафу на Військову частину НОМЕР_1 на підставі ст.75 Закону №1404-VIII за нездійснення перерахунку утриманого військового збору з 5% до 1,5% з суми виплаченої компенсації (індексація-різниця грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 02.08.2021 року).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам сторін, суд зазначає таке.
Як уже зазначалось вище, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2024 року у справі №380/10978/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2025 року, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення за період із 01.03.2018 року по 02.08.2021 року у розмірі 4463,15 грн на місяць, із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб.
При цьому, суд враховує, що питання застосування конкретної ставки військового збору при здійсненні відповідних виплат не було предметом розгляду у справі №380/10978/24. Відповідно, резолютивна частина вказаного рішення не містить жодних приписів щодо ставки або порядку утримання військового збору.
За змістом п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Наведене означає, що обсяг та межі виконавчих дій, а рівно і обсяг зобов`язань боржника у виконавчому провадженні, визначаються виключно змістом виконавчого документа. Виконавець не наділений повноваженнями доповнювати або розширювати перелік дій, до вчинення яких зобов`язаний боржник, порівняно з тим, що передбачено резолютивною частиною судового рішення, відображеного у виконавчому документі.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постанові від 16.01.2025 року у справі №580/1226/24, у якій сформульовано правову позицію про те, що державний виконавець, оцінюючи факт виконання рішення, зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення. Із зазначеного висновку слідує, що оцінка виконавцем поведінки боржника здійснюється виключно крізь призму змісту резолютивної частини судового рішення, відтвореної у виконавчому документі.
Виконавчий лист №380/10978/24, виданий 11.04.2025 року Львівським окружним адміністративним судом, відтворює резолютивну частину судового рішення та покладає на боржника зобов`язання нарахувати та виплатити суму індексації із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб. Зобов`язання здійснити перерахунок ставки військового збору з 5% до 1,5%, яке державний виконавець поклав в основу оскаржуваної постанови від 26.01.2026 року, у виконавчому документі відсутнє. За таких обставин суд приходить висновку, що вимога виконавця щодо перерахунку ставки військового збору виходила за межі виконавчого документа та не мала законної підстави.
Щодо доводів сторін про правомірність застосування ставки військового збору 5% або 1,5% при здійсненні виплат стягувачу суд зазначає, що це питання не входить до предмета цього спору. Предметом перевірки в межах цієї справи є відповідність критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, оскаржуваного акта державного виконавця – постанови про накладення штрафу від 26.01.2026 року, винесеної на підставі ст.75 Закону №1404-VIII.
Щодо посилань третьої особи на те, що боржник не оскаржував постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.11.2025 року, а отже нібито визнав законність примусового виконання, то такі є безпідставними. Чинність постанови про відкриття виконавчого провадження не є підтвердженням правомірності будь-яких подальших процесуальних актів виконавця, кожен з яких є самостійним предметом судового контролю. Постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про накладення штрафу мають різну правову природу, виносяться з різних підстав та породжують різні правові наслідки. Разом з тим, необрання боржником окремого способу захисту щодо постанови про відкриття провадження не позбавляє його права оскаржити постанову про накладення штрафу, прийняту у межах цього провадження.
Наявна у справі платіжна інструкція №1674 підтверджує, що Військова частина НОМЕР_1 здійснила виплату індексації-різниці грошового забезпечення ОСОБА_1 ще у березні 2025 року, тобто до відкриття виконавчого провадження. Вказане і не заперечувалось відповідачем у відзиві на позовну заяву; останній лише вказує на незгоду з розміром утриманого збору, що, як встановлено судом, виходить за межі предмета виконавчого провадження.
Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з урахуванням встановленого Кодексом адміністративного судочинства України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд приходить висновку, що оскаржувана постанова від 26.01.2026 року про накладення на Військову частину НОМЕР_1 штрафу у розмірі 5100,00 грн прийнята за відсутності законних підстав, з порушенням вимог п.1 ч.2 ст.18, ст.63, ст.75 Закону №1404-VIII від 02.06.2016 року, а тому не відповідає критеріям, встановленим у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
З огляду на наведене та зважаючи на те, що завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення (вчинення дій) суб`єктом владних повноважень, порушене право позивача у даному випадку підлягає відновленню шляхом визнання протиправною та скасування постанови Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.01.2026 року у виконавчому провадженні №79567976.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню повністю.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Оскільки позивач у цій справі є суб`єктом владних повноважень, а витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, у справі відсутні, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про накладення штрафу від 26.01.2026 року у виконавчому провадженні №79567976.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.