П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7452/24	

Головуючий І інстанції: Дерев`янко Л.Л.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту судового рішення - 19.03.2026р.) про зміну способу виконання рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
07.08.2024р. ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ у Львівській області, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 27.05.2024р. №948200116389;
- зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області з 20.05.2024р. перевести її з «пенсії по інвалідності» за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на «пенсію за віком» відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», призначити, здійснити нарахування і виплату пенсії за віком державного службовця в розмірі 60% від заробітку, вказаного у довідках від 16.05.2024р. 1 та 2, виданих Первомайською РДА, із врахуванням проведених виплат.
12.09.2024р. рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 27.05.2024р. за №948200116389. Зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області повторно розглянути заяву позивача від 20.05.2024р. про переведення її на пенсію державного службовця за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 16.05.2024р. за №1 та №2, виданих Первомайською РДА. В решті позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ГУ ПФУ у Львівській області подали апеляційні скарги. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025р. апеляційну скаргу ГУ ПФУ у Львівській області - залишити без задоволення.
У той же час, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, рішення суду від 12.09.2024р. в частині зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.05.2024р. - скасовано та прийнято нове рішення, яким позов - задоволено в повному обсязі. Зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області з 20.05.2024р. перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу», призначити, здійснити нарахування та виплату пенсії за віком державного службовця на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 16.05.2024р. №К-08, виданих Первомайською районною державною адміністрацією.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.09.2024р. - залишено без змін.
Вказане вище рішення суду набрало законної сили - 17.03.2025р. 
26.06.2025р. на виконання рішення суду від 12.09.2024р. було видано виконавчі листи.
03.02.2026р. позивачем було подано заяву про зміну способу та порядку виконання судового рішення у справі №400/7452/24 на стягнення з ГУ ПФУ у Миколаївській області на користь неї нараховану пенсію (заборгованість) за період з 20.04.2024р. по 30.04.2025р. у сумі - 191356,70 грн.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.02.2026р. (із урахуванням виправлень, внесених ухвалою суду 1-ї інстанції від 19.03.2026р.) заяву ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення - задоволено. Спосіб та порядок виконання рішення суду від 12.09.2024р. у справі №400/7452/24 було змінено на стягнення з ГУ ПФУ у Львівській області на користь ОСОБА_1 нарахованої заборгованості з виплати пенсії за період з 20.05.2024р. по 30.04.2025р. у сумі 191356,70 грн.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Львівській області 08.05.2026р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просило скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.02.2026р. та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог поданої заяви в повному обсязі.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ у Львівській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
25.05.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
У відповідності до ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд попередньої інстанції виходив із того, що невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам цієї справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом уже сформована судова практика щодо застосування вказаних положень Основного Закону України у постановах від 14.08.2018р. у справі №826/4174/16, від 18.10.2018р. у справі №802/2135/17-а, від 22.01.2019р. у справі №813/142/16, від 11.11.2020р. у справі №191/1169/16-а(2-а/191/7/17), від 18.05.2022р. у справі № 140/279/21, від 01.06.2022р. у справі №640/25836/20 та від 27.07.2022р. у справі №540/606/20.
Так, Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абз.3 п.2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013р. №5-рп/2013). Це право охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист, а також відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).
При цьому, Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013р. взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у п.43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00, від 20.07.2004р.) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Також, у Рішенні від 15.05.2019р. №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. І саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, та гарантувала б їх виконання без неналежних затримок. Водночас, ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п.84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005р, заява №6318/03, п.43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004р., заява №60750/00; п.п.46,51,54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009р., заява №40450/04).
На підставі аналізу ст.ст.3,8, ч.ч.1 та 2 ст.55, а також ч.ч.1,2 ст.129-1 Конституції України в їх системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в п.2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019р. №2-р(II)/2019 наголосив на тому, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, а тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку стосовно забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту і відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає також створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, що здатні гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Статтею 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. 
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими і службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Аналогічні положення містяться у ст.370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ і організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. 
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Тобто, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що визначене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, передбачених у ст.129-1 Конституції України, а також ст.ст.14 та 370 КАС України.
Вказані правові висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23.04.2020р. у справі №560/523/19, від 01.02.2022р. у справі №420/177/20 та від 18.05.2022р. у справі №140/279/21.
Подібний підхід був застосований Верховним Судом і в постанові від 26.01.2021р. у справі №611/26/17, у якій суд касаційної інстанції зазначив про те, що обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантовано ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією із основних засад судочинства, що визначені ст.ст.129 та 129-1 Конституції України, ст.ст.2,14,370 КАС України та ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) і в повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає про те, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства відносно ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку відповідачів - суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Зазначені висновки Суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.02.2022р. у справі №420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021р. у справі №611/26/17, а також від 07.02.2022р. у справі №200/3958/19-а.
Так, порядок та підстави зміни або ж встановлення способу та порядку виконання судового рішення в адміністративному судочинстві врегульовані ст.378 КАС України.
Положеннями абз.1 ч.1 цієї статті встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або ж розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Згідно з ч.3 ст.378 КАС України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Водночас, з 19.12.2024р. положення ч.3 ст.378 КАС України на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» від 21.11.2024р. №4094-IX доповнені абз.2, за змістом якого, невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат і пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу та порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.
Дана норма встановлює самостійну та достатню підставу для зміни способу виконання після двомісячного строку невиконання рішення про пенсійні виплати.
Згідно із п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4094-ІХ справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності цим Законом.
Слід звернути увагу на те, що як зазначено у пояснювальні записці до проекту Закону №4094-ІХ (https://itd.rada.gov.ua/billinfo/Bills/pubFile/1861803), Закон ухвалений як елемент виконання Україною зобов`язань у межах групи справ Іванов (№40450/04) / Бурмич (№46852/13) і Національної стратегії розв`язання проблеми невиконання судових рішень, схвалену розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.09.2020р. №1218-р.
Метою внесення змін до процесуального закону є забезпечення реального виконання судових рішень, а не формальне підтвердження обов`язку суб`єкта владних повноважень.
Зміни до ч.3 ст.378 КАС України, внесені Законом №4094-ІХ, запроваджують автоматичний наслідок у вигляді можливості зміни способу виконання після двох місяців невиконання рішення.
З цього приводу, необхідно зазначити про те, що прийняттям Закону №4094-ІХ Верховна Рада України змінила концепцію ст.378 КАС України, запровадивши самостійну підставу для зміни судом способу виконання судового рішення.
Крім того, Верховна Рада України цим законодавчим актом усунула необхідність для позивача звертатися з новим позовом для стягнення вже нарахованих, але невиплачених сум, визнавши це непропорційним і таким, що підриває ефективність судового захисту.
Виходячи з мети цих змін, судове втручання у спосіб виконання не є переглядом суті рішення, а становить механізм забезпечення реального і своєчасного виконання судового рішення, що відповідає вимогам ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.129-1 Конституції України.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.10.2025р. у справі №380/7706/22.
У відповідній категорії справ зміна способу і порядку виконання рішення можлива шляхом зміни «зобов`язання здійснити перерахунок та провести виплату за перерахованою пенсією» на «стягнення коштів із державного органу боржника».
З матеріалів справи вбачається, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025р. було зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області з 20.05.2024р. перевести позивача з пенсії по інвалідності згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком у відповідності до ст.37 Закону України «Про державну службу», призначити, здійснити нарахування, а також виплату їй пенсії за віком державного службовця на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 16.05.2024р. №К-08, виданих Первомайською районною державною адміністрацією.
Згідно з розрахунком суми, що підлягає виплаті на виконання вказаного судового рішення за період з 20.05.2024р. по 30.04.2025р., загальний розмір заборгованості складає - 191356,70 грн. 
Заборгованість же в сумі - 191356,70 грн. облікована в органах ПФУ для здійснення виплати за окремою бюджетною програмою (реєстраційний номер рішення - №804229), про що чітко зазначено у листі ГУ ПФУ у Миколаївській області від 26.08.2025р. №13225-12892/К-02/8-1400/25.
Тобто, судове рішення від 17.03.2025р. у справі №400/7452/24, що набрало законної сили, не виконується у повному обсязі майже один рік з дня набрання ним законної сили.
Враховуючи приписи ч.3 ст.378 КАС України (у редакції Закону №4094-IX, що діє з 19.12.2024р.), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для зміни способу і порядку виконання судового рішення від 12.09.2024р. у справі №400/7452/24 шляхом стягнення з ГУ ПФУ у Львівській області на користь ОСОБА_1 нарахованої заборгованості з виплати пенсії за період з 20.05.2024р. по 30.04.2025р. у сумі 191356,70 грн.
Колегія суддів повторно зазначає про те, що вказані приписи чинного законодавства свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Тобто, особа, якій належить виконати судовий акт, має здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, адже інше суперечило б запровадженому ст.8 Конституції України принципу верховенства права.
Отже, в будь-якому разі судове рішення, ухвалене на користь позивача, має бути виконане.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви позивача про зміну способу і порядку виконання судового рішення у справі №400/7452/24.
Реалізація ж особою права, яке пов`язане із отриманням коштів та базується на спеціальних і чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку із цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява №70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява №14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (п.п.48 та 40 цих рішень відповідно).
Отже, відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на виплату пенсії.
Посилання відповідача на той факт, що виплата пенсії має здійснюватися тим територіальним органом ПФУ, до юрисдикції якого належить місце фактичного проживання пенсіонера, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки рішенням у даній справі зобов`язано провести відповідну виплату саме ГУ ПФУ у Львівській області, а незгода з цим мала фактично послугувати підставою для оскарження такого рішення.
Натомість, ГУ ПФУ у Львівській області з цих підстав апеляційну скаргу на рішення суду 1-ї інстанції не подавало.
Колегія суддів звертає увагу, що рішення суду за результатами апеляційного перегляду (за інших підстав) ухвалено на користь позивача (в повному обсязі заявлених нею позовних вимог) та набрало законної сили - 17.03.2025р. А відтак, саме відповідач у справі - ГУ ПФУ у Львівській області зобов`язаний згідно з рішенням суду перевести позивача з пенсії по інвалідності згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», призначити, здійснити нарахування, а також виплату їй пенсії за віком державного службовця на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 16.05.2024р. №К-08, виданих Первомайською районною державною адміністрацією.
З огляду на викладене, виплату суми пенсії, перерахунок якої здійснено на виконання рішення суду в цій справі саме ГУ ПФУ у Львівській області, зобов`язане здійснити ГУ ПФУ у Львівській області, як відповідач у справі. Тоді як ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснюватиме поточну виплату пенсії після здійснених відповідачем у справі перерахунку та виплати різниці нарахованої пенсії (заборгованості).
У свою чергу, апеляційна скарга відповідача не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення таких аргументів.
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.249,308,311,315,316,321,322,325,328,382 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 30.06.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко