Справа № 337/1746/26
Номер провадження 2/337/1583/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року	м. Запоріжжя	

Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Бредуна Д.С., при секретарі Кожевник С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором – 

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2026 року ТОВ «Факторинг Партнерс» в особі директора Ярослава Сердійчука через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за договором №3206159 від 05.01.2022 року у розмірі 17475,00 грн., а також судовий збір у розмірі 2662,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір №3206159. Відповідно до умов договору позивачу був наданий кредит у розмірі 6000,00 грн. строком на 17 днів зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1275,00 гривень, які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом та комісією за надання кредиту 600,00 гривень, яка нараховується за ставкою 10,00% від суми кредиту одноразово.
26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір №26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3206159.
Через порушення позичальником своїх зобов`язань з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ним утворилась заборгованість у зазначеному розмірі, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки остання продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість в добровільному порядку. 
Ухвалою судді від 24 березня 2026 року в справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
22 травня 2026 року представником відповідача ОСОБА_1 – адвокатом Немною Т.І. через систему «Електронний суд» подано заяву про часткове визнання позову, а саме щодо стягнення з відповідача основної суми боргу. Позовні вимоги щодо стягнення суми комісії у розмірі 600,00 гривень та заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 10875,00 гривень просить відмовити, оскільки позивачем не надано детального обґрунтованого розрахунку нарахованих відсотків на дату відступлення права вимоги. А також, враховуючи складне матеріальне становище та життєві обставини відповідача просить розстрочити виконання судового рішення строком на один рік та зменшити суму витрат на оплату послуг за надану правничу допомогу на підставі того, що сума основної заборгованості перевищує суму заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу.
Сторони були повідомлені про місце, дату й час розгляду справи рекомендованою кореспонденцією відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України; надано час для подання відзиву та заперечень. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, за відсутності представника позивача. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. 
Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Немна Т.І. до судового засідання повторно не з`явилися, в наданій заяві про визнання позову представник відповідача просила справу розглядати без участі відповідача та її представника.
За наведених обставин, суд приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних доказів та позиції сторони відповідача, що викладена в заяві про часткове визнання позову. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. 
Судом встановлено, що 05 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір №3206159. 
Згідно з розділом 1 Договору сума кредиту (загальний розмір) складає 6000,00 грн., строком на 17 днів, термін (дата) повернення кредиту – 22.01.2022 року; проценти за користування кредитом - 1275, 00 грн. , які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Відповідно до п.п.п. 2.2.2. Договору, нарахування Кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюються з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування.
Відповідно до п. 6.1 договору цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства.
Згідно платіжного доручення № 1875133713 від 05.01.2022 ТОВ «Мілоан» перераховано ОСОБА_1 6000,00 грн.
26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір №26-07/2024, відповідно до якого позивач набув права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3206159.
З розрахунку заборгованості за договором про споживчий кредит № 3206159 від 05.01.2022 року, сформованого 27.02.2026 року встановлено, що залишок боргу на момент відступлення прав вимоги складає 17475,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 6000,00 грн.; заборгованість за відсотками 10875,00 грн.; заборгованість за комісією 6000,00 грн.
Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися у встановлений зобов`язанням строк, належним чином відповідно до умов договору, вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь - який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Отже, саме до позивача як нового кредитора перейшло право вимоги до відповідача.
За правилом ч.8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно - телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, про що зазначено в договорах, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
У відповідності до ст.ст. 625, 1048, 1054 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і за кредитним договором зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.
Оскільки, в порушення норм чинного законодавства та умов договору, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, кредитні кошти у визначений строк не повернула, а відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на користь позивача основної заборгованості в сумі 6000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Що ж стосується розміру процентів за користування позикою, то у визначені розміру заборгованості по процентам, яку відповідач повинен сплатити на користь позивача, суд виходить з такого.
В постанові № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду висловила своє судження про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, правом нараховувати проценти за користування кредитом позивач був наділений лише у період 17 календарних днів, починаючи з дня видачі кредиту 05.01.2022 року по 22.01.2022 року, що було узгоджено сторонами Кредитного договору №3206159 від 05.01.2022 року.
За період користування кредитом ОСОБА_1 повинна була сплатити проценти в сумі 1275,00 грн. (6000,00 грн. х 1,25% х 17 днів), про що й прямо зазначено в п.1.5.2 договору про споживчий кредит №3206159. Але свого обов`язку відповідачка не виконала, тому вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 1275 гривень підлягають задоволенню.
Щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості за комісією, слід зазначити наступне.
Так, пунктом 1.5.1 договору про споживчий кредит встановлено, що комісія за надання кредиту становить 600,00 гривень, яка нараховується за ставкою 10,00% від суми кредиту одноразово. 
Суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованості за комісією за спірним договором кредиту №3206159 від 05.01.2022 року в розмірі 600,00 грн., оскільки така вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та досліджених доказах по справі.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання, обслуговування та повернення кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч.1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Частиною 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлюється, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Керуючись положеннями ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22), в якій суд касаційної інстанції зауважив, що оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником).
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (п.31.25 постанови).
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Однак кредитором в Договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, та за які позивачем встановлена комісія. 
Оскільки позивач встановив плату за указані вище послуги, але не надав їх переліку і погодження зі споживачем при укладенні Договору, суд вважає, що положення щодо обов`язку відповідача сплачувати комісію за надання кредиту у розмірі 600,00 грн. є нікчемними відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по разовій комісії в сумі 600,00 грн., встановленою саме за надання кредиту як фінансового інструменту, необхідно відмовити із наведених підстав.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту у розмірі 7275,00 гривень, з яких заборгованість за основною сумою боргу становить 6000,00 гривень, заборгованість за відсотками становить 1275,00 гривень.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК).
На підтвердження надання правничої допомоги, представником позивача надано договір №02-07/2024 про надання правової допомоги від 02.07.2024, заявка на надання юридичної допомоги №2362 від 01.01.2026 у розмірі 9000,00 гривень, витяг з акту №27 про надання юридичної допомоги від 30.01.2026. 
Разом з тим, суд бере до уваги, що позовні вимоги позивача задоволені частково, що становить 42 % від заявлених позовних вимог, а тому витрати на правничу допомогу необхідно стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 3780,00 гривень.
При цьому стороною відповідача у заяві про часткове визнання позову заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, на підстав того, що заявлена сума витрат на правничу допомогу перевищує суму основної заборгованості. 
Отже, з огляду на положення статей 89, 133, 137, 141 ЦПК України, зважаючи на фактичний об`єм послуг, наданих адвокатом позивачу, беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, враховуючи складність справи, що така розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, є типовою, наявність сформованої сталої судової практики в такій категорії справ, суд дійшов висновку про те, що реальні витрати позивача на професійну правничу допомогу складають не більше 3000 гривень.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позовуз відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені ним судові витрати у зв`язку зі зверненням з позовом до суду, а саме судовий збір в сумі 1118,21 грн. (2662,40 гривень ?42% ? 100) та витрати на правничу допомогу в розмірі 1260 ,00 гривень (3000,00 гривень?42% ? 100), а всього 2378,21 гривень. 
Розглянувши клопотання про відстрочку виконання судового рішення суд зазначає наступне.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим для виконання.
Згідно частин 1, 3, 4, 5 статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси громадян і є завершальною стадією судового провадження, без належного виконання судових рішень правосуддя втрачає сенс. Право на виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Право сторони звернутися із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).
Тобто, закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.
Стороною відповідача заявлено про розстрочення виконання рішення строком на один рік, у зв`язку зі складним фінансовим станом та складними життєвими обставинами: має на утриманні двох неповнолітніх дітей та погіршення стану здоров`я, у зв`язку з чим несе значні додаткові витрати на лікування. Одноразове стягнення всієї суми заборгованості буде надмірним тягарем для неї , її родини та неповнолітніх дітей. 
Суд вважає , що відстрочення виконання судового рішення для боржника в даному випадку не є інструментом ухилення від виконання рішення, а є лише намаганням відповідача через дійсне існування об`єктивних обставин забезпечити повне виконання рішення суду, шляхом погашення заборгованості перед стягувачем у строки та спосіб, який є реальним та можливим для відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 625-627, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 10-13, 81, 141, 263, 265, 274, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою:АДРЕСА_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (код ЄДРПОУ 42640371; 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд.6, офіс 521):
– заборгованість за договором №3206159 від 05.01.2022 у розмірі 7275,00 гривень(сім тисяч двісті сімдесят п`ять гривень 00 коп.), що складається іззаборгованості: за основним зобов`язанням – 6000,00 гривень, за відсотками – 1275,00 гривень;
– судові витрати у розмірі 2378,21 гривень (дві тисячі триста сімдесят вісім гривень 21коп.).
В задоволенні іншої частини позову – відмовити.
Відстрочити виконання рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 25.05.2026 року у цивільній справі ЄУН №337/1746/26 до 25.05.2027 року.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано. 
Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня складання повного рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:  Д.С. Бредун