Справа № 306/2131/25
2/303/1623/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року        м. Мукачево 

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі головуючого судді    Заболотного А.М.
секретар судового засідання   Желізняк К.П.,
за участю позивача     ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час у розмірі 218920,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на її утриманні перебували троє дітей її сестри ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , за таких обставин. 
Так, відповідно до рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 30.06.2009 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Після розірвання шлюбу народжений у шлюбі син ОСОБА_7 залишився проживати разом із матір`ю ОСОБА_2 . В подальшому ОСОБА_2 народила ще двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька яких були внесені до актових записів про народження зі слів матері. Певний час дітьми опікувалася покійна бабуся ОСОБА_8 , однак після її смерті ОСОБА_2 покинула своїх трьох дітей у будинку в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що вживала заходів, щоб ОСОБА_2 забрала своїх дітей з її будинку та опікувалась ними однак ніхто їх не забрав і фактично діти утримувались за її рахунок проживаючи у неї вдома. При цьому, вартість оренди у Закарпатській області становить орієнтовано 20000,00 грн. на місяць. Жодних коштів за проживання дітей у будинку матір дітей не сплачувала, фактично позивач утримувала трьох дітей, забезпечуючи їх житлом з вересня 2020 року по теперішній час. Таким чином, ОСОБА_2 не забезпечила своїх дітей належними умовами проживання та виховання, не забезпечила їм право на житло, а самовільно, незаконно, протиправно скористалась будинком позивача як притулком для дітей. Сини ОСОБА_2 регулярно вчиняли між собою сварки та бійки, наносили один одному різні тілесні ушкодження, в тому числі порушували спокій доньки позивача, яка також проживає в цьому будинку. Починаючи з 2020 року позивач зверталася до батька ОСОБА_5 , щоб він забрав сина, Полянської сільської ради щоб вони спонукали ОСОБА_2 забрати своїх дітей та займатись їх утриманням і вихованням. Посилаючись на такі обставини позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти за минулий час на її користь на утримання дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , а саме за період з вересня 2020 року по листопад 2025 року на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за період з вересня 2020 року по травень 2023 року на утримання дитини ОСОБА_5 , що в загальному розмірі становить 218920,00 грн.
08.05.2026 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшли додаткові пояснення (документ сформований в системі «Електронний суд» 08.05.2026 року). В поясненнях відповідач зазначає, що її діти ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 завжди проживали з нею і ніколи не перебували на утриманні позивача. У будинку в АДРЕСА_1 проживають бабуся ОСОБА_9 і дідусь ОСОБА_10 дітей і цілком логічно, що діти інколи провідують їх, оскільки підтримання добрих і люблячих відносин онуків з бабусею і дідусем цілком відповідає загальнолюдським моральним засадам. Також в поясненнях звертається увага на те, що ОСОБА_1 не може бути позивачем у цій справі, оскільки вона не є ні матір`ю, ні опікуном, ні особою в сім`ї якої проживають діти, так як з початку 2020 року проживає у м. Львові. Крім того, відсутні докази того, що ОСОБА_1 намагалася в минулому стягнути аліменти на утримання її дітей, що є обов`язковим для стягнення аліментів за минулий час. Відтак, ОСОБА_2 просить в задоволенні позову відмовити, а розгляд справи провести без її участі.
Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 04.12.2025 року відкрито провадження у цій справі та встановлено відповідачу строк для подання відзиву п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 04.12.2025 року позовну заяву залишено без руху та відповідно до ухвали Свалявського районного суду Закарпатської області від 15.12.2025 року розгляд справи продовжено.
В подальшому на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 31, ч. 3 ст. 41 ЦПК України від Свалявського районного суду Закарпатської області цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час надійшла на розгляд до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.
24.04.2026 року автоматизованою системою документообігу суду для розгляду судової справи визначено головуючого суддю Заболотного А.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2026 року.
Ухвалою від 28.04.2026 року позовну заяву прийнято до провадження. Судове засідання по справі призначено на 14.05.2026 року. 
08.05.2026 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (документ сформований в системі «Електронний суд» 08.05.2026 року).
Ухвалою від 11.05.2026 року задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
Ухвалою (зазначеною у протоколі судового засідання) від 14.05.2026 року клопотання про витребування доказів залишено без задоволення.
Ухвалою (зазначеною у протоколі судового засідання) від 14.05.2026 року заяву про виклик свідків залишено без задоволення.
Ухвалою (зазначеною у протоколі судового засідання) від 14.05.2026 року клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву залишено без задоволення, відзив відповідача залишено без розгляду. З огляду на це немає підстав для розгляду аргументів, викладених у відзиві.
Ухвалою (зазначеною у протоколі судового засідання) від 14.05.2026 року постановлено здійснювати судовий розгляд цивільної справи із врахуванням заяви позивача ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог від 14.04.2026 року.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з наведених в ньому підстав. Додатково пояснила, що відповідач  ОСОБА_2 є її сестрою. З 2020 року троє дітей сестри постійно проживали в її будинку, користувалися ним, що в свою чергу є одним із способів утримання дітей. Позивач неодноразово зверталася до ОСОБА_2 щоб вона забрала дітей, проте жодної реакції та допомоги на дітей у відповідь не отримала.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання з розгляду справи не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. 
Суд, заслухавши позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до такого.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є матір`ю трьох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними сестрами. Такі обставини визнаються сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Відповідно до рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 30.06.2009 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Після розірвання шлюбу народжений у шлюбі син ОСОБА_7 залишився проживати разом із матір`ю ОСОБА_2 .
Згідно з листом Полянської сільської ради № 544/03-05 від 31.03.2025 року на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 в будинку АДРЕСА_2 були зареєстровані, зокрема, відповідач та її троє дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 .
В заяві ОСОБА_1 від 11.12.2022 року, адресованої Відділу поліції № 1 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області, міститься повідомлення про те, що у вересні 2020 року ОСОБА_2 залишила проживати трьох її дітей в будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не забезпечує дітей належними умовами проживання та виховання, діти вчиняють сварки. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просить притягнути ОСОБА_2 до відповідальності за ухилення від виконання обов`язків щодо виховання, навчання та утримання неповнолітніх дітей. Також просить зобов`язати ОСОБА_2 забрати дітей з будинку. 
Зі змісту постанови Свалявського районного суду Закарпатської області від 03.08.2016 року встановлено, що відносно відповідача був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 184 КУпАП в якому зазначено про те, що відповідач ухиляється від виконання передбачених обов`язків щодо виховання свого малолітнього сина, який 06.04.2016 року на території школи наніс декілька ударів рукою по тілу однокласнику. Провадження у справі будо закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених за ст. 38 КУпАП.
Також судом досліджено листування у мобільному додатку «Viber» між сторонами щодо дітей, датовані 10.09.2020 року.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 273141497 від 03.09.2021 року встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить позивачу. 
Суд нагадує, що предметом цього спору є питання наявності підстав для стягнення аліментів за минулий час з матері дітей на користь позивача, яка є тіткою цих дітей.
За наведених обставин, суд враховує наступне. 
У ч.1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29.09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (п. 148)).
Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28.09.2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20).
Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі № 202/7582/18 (провадження № 61-1706св23)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22).
Таким чином, правом на звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою (постанова Верховного Суду від 20.01.2025 року у справі № 296/12456/23).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 року у справі № 761/42030/21).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі № 753/8671/21, від 18.09.2023 року у справі № 582/18/21).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду. 
Правове регулювання спірної ситуації визначається наступним.
Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).
Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2021 року у справі № 463/2490/17 (провадження № 61-18947св19)).
Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів, необхідних для утримання дитини.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, на що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19.12.2019 року у справі № 635/6268/18; від 27.01.2020 року у справі № 672/198/19; від 29.01.2020 року у справі № 756/14483/18.
Одночасно суд враховує і таке. 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17).
Обов`язок доказування у цій категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дітей, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку.
Позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи дії тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню.
Аналізуючи подані позивачем докази на підтвердження своєї позиції суд зазначає, що зазначені в заяві ОСОБА_1 від 11.12.2022 року обставини не можуть вважатися встановленими так як суду не надано відповіді на таке звернення позивача. Обставини, відображені в постанові Свалявського районного суду Закарпатської області від 03.08.2016 року, не мають відношення до подій, що є предметом цього спору так як сталися задовго до таких. 
Сам факт проживання дітей в будинку позивача, не зважаючи на правомірність чи неправомірність такого проживання, а також адресовані до відповідача вимоги забрати дітей з будинку, жодним чином не підтверджують того, що позивач вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача. Позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що вона вживала заходи для отримання аліментів від відповідача, як і не доказів ухилення останньої від надання матеріальної допомоги на утримання дітей.
Отже, вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Окремо суд звертає і на те, що відповідно до положень сімейного законодавства право на звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів належить тому з батьків, з ким проживає дитина, опікуну, піклувальнику, особі, на утриманні якої перебуває дитина, або самій дитині у випадках, передбачених законом.
Крім того, згідно з ст. 258 СК України баба, дід, прабаба, прадід, брат, сестра, мачуха, вітчим мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних братів, сестер, пасинка, падчерки, внуків, правнуків без спеціальних на те повноважень.
Водночас саме по собі перебування сторін у родинних відносинах не породжує у сестри самостійного права вимоги про стягнення аліментів на власну користь, якщо не доведено, що діти перебували на її утриманні чи що вона є їх опікуном, піклувальником або іншою особою, визначеною законом.
З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, в розрізі заявлених позивачем позовних вимог, судом не встановлено підстав для захисту прав позивача в силу чого в задоволенні позову слід відмовити.
Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 19, 150, 164, 165, 170, 180-184, 191, 193 СК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податів: НОМЕР_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податів: НОМЕР_2 ).
 
Повне рішення виготовлено 15.05.2026 року.

Суддя          А.М.Заболотний