РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

05 червня 2026 року	Справа №160/32388/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОГІСТІК ГРУП» до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправними дій, -
ВСТАНОВИВ:
11.11.2025р. через систему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛОГІСТІК ГРУП» звернулося з адміністративним позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та просить:
- визнати протиправними дії відповідача, пов`язані з незаконним пред`явленням Постанови про накладення штрафу від 31.07.2025 року №ПС/ДН/24085/РН/025431/ПТ/ПС/1, для примусового виконання (стягнення коштів) до Відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра, до прийняття відповідного рішення судом у справі №160/23852/25 по її оскарженню в судовому порядку;
- стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за вищезгаданою постановою від 31.07.2025р. на позивача було накладено штраф у розмірі 34000 грн., з якою він не погодився та оскаржив її у судовому порядку у адміністративній справі №160/23852/25, відповідна ухвала суду у згаданій справі була постановлена 01.09.2025р. Проте, незважаючи на обставини оскарження наведеної постанови про накладення штрафу до суду, відповідач направив зазначену постанову для примусового виконання до відділу ДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра, який 24.09.2025р. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №79077386, при цьому, (вперше за 21 рік свого існування) позивач був внесений в базу «Єдиний реєстр боржників», що унеможливило здійснення ряду господарських операцій, зокрема, реєстрацію техніки на нових власників, інше, було накладено арешт на всі банківські рахунки позивача, примусово стягнуті кошти в сумі 34000,00 грн. та виконавчий збір 3769,00 грн. Позивач зазначив у позові, що вищенаведеними діями відповідача (щодо пред`явлення до примусового виконання постанови до ДВС до прийняття відповідного рішення судом у наведеній справі), були порушені його права та законні інтереси, що призвело до значних фінансових втрат та негативних наслідків для всієї господарської діяльності позивача, оскільки абзац 12 ст.44 Закону №2735-УІ містить пряму заборону примусового стягнення штрафу за постановою від 31.07.2025р., до прийняття відповідного рішення судом, яке станом на 11.11.2025р. ще не було прийняте. У додаткових поясненнях від 16.12.2025р. позивач послався на ті ж самі обставини, що були наведені і у позові, додатково зазначив, що доказом протиправності дій відповідача є факт пред`явлення постанови про накладення штрафу від 31.07.2025р. для примусового виконання до ДВС до прийняття відповідного судового рішення всупереч абз.12 ст.44 Закону №2735-УІ (пряма заборона стягнення штрафу до прийняття відповідного судового рішення), протиправність дій відповідача, на думку позивача, також базується на ч.2 ст.19 Конституції України, за якими дії посадових осіб органів державної влади можуть здійснюватися виключно в межах повноважень, у спосіб та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України, у зв`язку із чим просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою суду від 01.12.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, та запропоновано, зокрема, відповідачеві – протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали суду надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України, надати докази правомірності дій відповідача у даних спірних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду разом із адміністративним позовом була отримана, зокрема, відповідачем у його електронному кабінеті 12.11.2025р. (адміністративний позов з додатками), 03.12.2025р. (ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст.18, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.
У строки, встановлені вищенаведеною ухвалою суду, відзиву на позов до суду відповідачем не надано, при причини його ненадання, суд не повідомлено.
У відповідності до вимог ч.6 ст.162, ч.2 ст.175 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи наведене, ненадання відповідачем відзиву на позов та витребуваних судом документів у встановлений судом строк без поважних причин, строки вирішення спору, встановлені ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу без відзиву на позов за наявними у справі матеріалами згідно до вимог ч.6 ст.162 та ч.2 ст.175 наведеного Кодексу.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 05.06.2026р. через велику завантаженість суду адміністративними справами військовозобов`язаних та військовослужбовців, перебування судді Конєвої С.О. у щорічних чергових відпустках, що об`єктивно унеможливлювало здійснення адміністративного судочинства у даний період, розгляд даної справи було продовжено відповідно до ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 05.06.2026р.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 05.06.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до приписів ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛОГІСТІК ГРУП» 30.01.2004р. зареєстроване як юридична особа, за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вул. Академіка Белелюбського, будинок 36 А, основним видом економічної діяльності є – 46.90 – неспеціалізована оптова торгівля, що підтверджується відомостями, які містяться у копії Витягу з Єдиного державного реєстру юридичної осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 25.06.2025р., наявного у справі.
31.07.2025р. Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці була прийнята постанова про накладення штрафу від 31.07.2025 року №ПС/ДН/24085/РН/025431/ПТ/ПС/1 на ТОВ «ЛОГІСТІК ГРУП» у сумі 34000,00 грн.
Зміст зазначеної постанови містить інформацію про те, що ця постанова набирає чинності з 31 липня 2025 року та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців з дня набрання нею чинності.
Вказана постанова згідно трекінгу «Укрпошта» 06 011 7695 31 64 прибула до відділення 49019 – 02.08.2025р. та була отримана позивачем 06.08.2025р.
Вищенаведена Постанова про накладення штрафу від 31.07.2025р. була оскаржена позивачем шляхом подання відповідного позову до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» - 19.08.2025р., що підтверджено копією відповідного позову, наявного у справі.
За вказаним вище адміністративним позовом, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.09.2025р. у справі №160/23852/25 було відкрите адміністративне провадження.
Надалі, відповідачем вказану Постанову про накладення штрафу від 31.07.2025р. було пред`явлено до примусового виконання до відділу ДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра, за наслідками чого було відкрите виконавче провадження ВП №79077386, накладено арешт на грошові кошти позивача, про що свідчить зміст копій постанов від 24.09.2025р.
Факт оплати штрафу за згаданою постановою від 31.07.2025р. в сумі 34000,00 грн. та виконавчого збору в сумі 3769,00 грн. згідно постанови ДВС від 24.09.2025р. у ВП №79077386 підтверджується змістом копії платіжної інструкції №648 від 09.10.2025р.
Позивач, не погоджуючись із діями відповідача щодо пред`явлення постанови про накладення штрафу від 31.07.2025р. №ПС/ДН/24085/РН/025431/ПТ/ПС/1 для примусового виконання (стягнення коштів) до відділу ДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра, до прийняття відповідного рішення судом у справі №160/23852/25 по її оскарженню в судовому порядку, звернувся з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.
Приписами ч.6 ст.44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» від 02 грудня 2010 року №2735-УІ (далі – Закон №2735-УІ) установлено, що адміністративно-господарські санкції накладаються на особу, яка ввела продукцію в обіг або відповідно до цього Закону вважається такою, що ввела продукцію в обіг, та/або на розповсюджувача за кожну модель, артикул чи партію продукції, яка є небезпечною, становить ризик та/або не відповідає встановленим вимогам, незалежно від кількості одиниць такої продукції та/або місць її реалізації.
У відповідності до вимог ч.7 ст. 44 Закону №2735-УІ передбачено, що відповідальність за порушення інших вимог цього Закону встановлюється згідно із законом.
Справи про накладення штрафів за порушення, визначені цією статтею, розглядаються керівниками органів ринкового нагляду або їх заступниками (головою та членами або уповноваженими посадовими особами державного колегіального органу) відповідно до їх компетенції.
Суми штрафів, що накладаються органами ринкового нагляду, зараховуються до Державного бюджету України.
Про вчинення порушень, зазначених у цій статті, посадові особи органів ринкового нагляду, що виявили правопорушення, складають протокол на підставі документів, що містять інформацію про походження продукції та її обіг.
Протокол разом з актом перевірки, поясненнями фізичної особи, у тому числі фізичної особи - підприємця, чи керівника юридичної особи або уповноваженої ним особи (у разі їх наявності) та документами, що стосуються справи, не пізніше наступного робочого дня за днем його складання передається керівнику чи заступнику керівника органу ринкового нагляду (голова та члени або уповноважені посадові особи державного колегіального органу), які розглядають справу протягом 15 календарних днів з дня отримання протоколу та відповідних документів і приймають рішення про накладення штрафу. Кожний штраф оформляється окремою постановою.
Постанова надсилається суб`єкту господарювання не пізніше наступного робочого дня за днем її оформлення.
Суб`єкт господарювання має сплатити штраф у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання постанови про його накладення.
Суб`єкт господарювання має право оскаржити рішення органу ринкового нагляду про накладення штрафу до керівника органу ринкового нагляду, а також у судовому порядку. У разі оскарження рішення у суді суб`єкт господарювання сплачує штраф після прийняття відповідного рішення керівником органу ринкового нагляду або судом – абз. 12 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ.
За змістом абзацу 11 ч. 7 ст.44 Закону №2735-УІ визначено, що у разі несплати штрафу в зазначений строк примусове виконання постанов про накладення штрафу здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII.
Відповідно до статті 3 Закону №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, як, зокрема, постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання встановлені ст.12 вказаного Закону №1404-VIII.
Так, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців (ч.1 ст.12 Закону №1404-VIII).
За частиною 2 ст. 12 Закону №1404-УШ встановлено, що строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються, зокрема, для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили. 
Із аналізу вищенаведених приписів слідує, що у разі отримання постанови про накладення штрафу суб`єкт господарювання має обов`язок його сплатити у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання постанови про його накладення.
В свою чергу, після спливу вказаного п`ятнадцятиденного строку з дня отримання постанови про накладення штрафу та у разі не сплати цього штрафу суб`єктом господарювання у добровільному порядку у вказаний вище строк, відповідач має не тільки право, а й обов`язок, пред`явити постанову про накладення штрафу до примусового виконання протягом трьох місяців у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Початок відліку такого трьох місячного строку розпочинається з дня набрання таким рішенням (постановою про накладення штрафу) законної сили – ч.2 ст.12 Закону №1404-УІІІ.
При цьому, у разі оскарження таких рішень (постанов про накладення штрафу) у судовому порядку, вказані приписи щодо неможливості (заборони) пред`явлення таких рішень (постанов) до примусового виконання у порядку та у строки, встановлені законодавством про виконавче провадження, жодних обмежень не містять.
Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах копій документів, постановою про накладення штрафу від 31.07.2025р. №ПС/ДН/24085/РН/025431/ПТ/ПС/1 на позивача накладено штраф у розмірі 34000,00 грн.
За пунктом 2 згаданої постанови видно, що у ній зазначено, що у разі невиконання порушником зазначеної постанови протягом 15 днів з дня її отримання примусове виконання цієї постанови здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Ця постанова набирає чинності з «31» липня 2025 року та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили. 
Тобто, встановлені вище обставини свідчать про те, що відповідач має не тільки право, а й обов`язок, у разі несплати позивачем штрафу у добровільному порядку після спливу п`ятнадцятиденного строку після отримання цієї постанови, пред`явити таку постанову про накладення штрафу до примусового виконання у порядку та у строки, встановлені Законом №1404-УІІІ, а саме: у строк з 01.08.2025р. до 01.11.2025р. (трьохмісячний строк з дня набрання постановою законної сили).
Судом встановлено, що позивач вказану постанову про накладення штрафу від 31.07.2025р. отримав 06.08.2025р., про що свідчить трекінг «Укрпошта» 06 011 7695 31 64, копія якого надана позивачем та наявна у справі.
Відтак, починаючи з 07.08.2025р. по 21.08.2025р. включно (15 днів з дня отримання цієї постанови) позивач мав обов`язок у добровільному порядку сплатити штраф.
Разом з тим, у вказаний період позивачем у добровільному порядку штраф не був сплачений, таких доказів матеріали справи не містять.
При цьому, слід зазначити, що звернення позивача до адміністративного суду з позовом про оскарження відповідної вищенаведеної постанови про накладення штрафу від 31.07.2025р. (на що позивач посилається у позові) не зупиняє виконання цієї постанови у примусовому порядку, таких обмежень і заборон, ні ч.1, ч.2 ст. 12 Закону №1404-УІІІ, ні приписи абзацу 11, абзацу 12 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ, не містять.
Отже, відповідач не був позбавлений права та обов`язку, за умови оскарження позивачем вищенаведеної постанови про накладення штрафу у судовому порядку, після спливу п`ятнадцятиденного строку після її отримання, наданого для добровільної сплати штрафу, пред`явити таке рішення (постанову про накладення штрафу) до примусового виконання у строки та у порядку, встановленому ч.1, ч.2 ст.12 Закону №1404-УІІІ та абз. 11 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ.
За таких обставин, факт пред`явлення відповідачем постанови про накладення штрафу від 31.07.2025р. для примусового виконання до органу державної виконавчої служби, до моменту прийняття судового рішення у справі №160/23852/25, відповідає вищенаведеним вимогам Закону №1404-УІІІ та абз.11,12 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ, а відповідно, суд вважає, що такі дії відповідача є законними.
В той же час, суд зазначає, що позивач, не був позбавлений права та можливості під час судового розгляду адміністративної справи №160/23852/25, який розпочався з 01.09.2025р. (ухвала суду про відкриття провадження у даній справі) та закінчився 23.02.2026р. (дана прийняття рішення суду) звернутися із заявою про забезпечення позову у порядку, встановленому ст.ст.150-154 КАС України щодо зупинення стягнення штрафу у виконавчому провадженні.
Разом з тим, доказів подання заяви про забезпечення позову у порядку ст.ст.150-154 КАС України у справі №160/23852/25 позивачем суду не надано.
Тобто, у даному випадку, саме позивач не вжив заходів щодо забезпечення позову (зокрема, не подав заяву про зупинення стягнення за вказаним виконавчим провадженням) у справі №160//23852/25 під час примусового стягнення вказаного штрафу у порядку, передбаченому ст.ст. 150-154 КАС України.
З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідач пред`явив до примусового виконання до органів державної виконавчої служби постанову про накладення штрафу від 31.07.2025р. після спливу п`ятнадцятиденного строку з дня отримання згаданої постанови позивачем та спливу строку на добровільне її виконання, який сплинув 21.08.2025р., що відповідає вимогам абз.11 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ та вимогам ч.1, ч.1 ст. 12 Закону №1404-УІІІ, тому суд приходить до висновку, що за наведених обставин, обґрунтовані правові підстави для визнання дій відповідача протиправними щодо незаконного пред`явлення постанови від 31.07.2025р. для примусового виконання, до органу державної виконавчої службу, до прийняття рішення суду у справі №160/23852/25, у адміністративного суду відсутні, оскільки вищенаведені дії визнаються судом законними.
За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи – ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.
Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Разом з тим, протиправність дій відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням встановленим судом обставин та аналізу вищенаведеного чинного законодавства у їх сукупності, належними, достатніми та допустимими доказами, позивачем не доведена.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, доводи позивача з приводу того, що абзац 12 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ містить пряму заборону стягнення штрафу за постановою про накладення штрафу від 31.07.2025р. до прийняття відповідного рішення судом у справі №160/23852/25, оскільки зазначене не відповідає дійсності, з огляду на таке.
Так, абзацом 12 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ передбачено, що суб`єкт господарювання має право оскаржити рішення органу ринкового нагляду про накладення штрафу до керівника органу ринкового нагляду, а також у судовому порядку. У разі оскарження рішення у суді суб`єкт господарювання сплачує штраф після прийняття відповідного рішення керівником органу ринкового нагляду або судом.
Тобто, із аналізу наведеної норми слідує, що по-перше, позивач як суб`єкт господарювання наділений правом на оскарження рішення про накладення штрафу, зокрема, у судовому порядку; по-друге, у разі оскарження такого рішення у суді, визначено право позивача сплатити штраф після прийняття відповідного рішення судом.
Отже, прямої заборони пред`явлення відповідачем до примусового виконання постанови про накладення штрафу, яка оскаржується суб`єктом господарювання у адміністративному суді, вказана норма не містить.
Відтак, посилання позивача у наведеній частині позову є неспроможними та спростовані аналізом норми абз. 12 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ.
У даному контексті, суд звертає увагу позивача на те, що ні приписами Закону №1404-УІІІ, ні приписами абз. 11 ч.7, абз. 12 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ не передбачено зупинення примусового виконання постанови про накладення штрафу відповідача у разі оскарження такої постанови про накладення штрафу позивачем у судовому порядку.
Водночас, можливість зупинення примусового стягнення за виконавчим провадженням передбачена за умови подання позивачем заяви про забезпечення позову у порядку ст.ст.150-154 КАС України у межах розгляду справи №160/23852/25, якою позивач не скористався та відповідних заходів для цього не вжив, відповідно, зазначені обставини не можуть розцінюватися судом як протиправність дій саме відповідача.
Інші аргументи позивача, уважно вивчені судом, однак не заслуговують на увагу суду, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіривши правомірність дій відповідача у даних спірних правовідносинах за критеріями, визначеними у ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що з урахуванням того, що позивач, мав право та не позбавлений був можливості у межах розгляду справи №160/23852/25 звернутися із заявою про забезпечення позову щодо зупинення стягнення штрафу за виконавчим провадженням у порядку, встановленому ст.ст.150-154 КАС України, спливом п`ятнадцятиденного строку для добровільної сплати штрафу після отримання позивачем постанови від 31.07.2025р., що є підставами для пред`явлення відповідачем такої постанови про накладення штрафу до примусового виконання у порядку, встановленому Законом №1404-УІІІ, що не суперечить вимогам абз. 11 ч.7 ст.44 Закону №2735-УІ, тому вважати дії відповідача щодо пред`явлення такої постанови про накладення штрафу для примусового виконання до прийняття судового рішення у справі №160/23852/25 протиправними, жодних правових підстав у адміністративного суду не має, відповідно, відповідач як суб`єкт владних повноважень у спірних правовідносинах діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не підтверджено та не доведено жодними доказами порушення відповідачем прав та інтересів позивача під час вчинення відповідачем оспорюваних дій, а тому підстави для визнання таких оспорюваних дій протиправними у адміністративного суду відсутні.
Окрім того, судом враховується і правова позиція ЄСПЛ, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Приймаючи до уваги все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, тому у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.
Однак, виходячи з того, що у суду відсутні будь-які обґрунтовані правові підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. сплаченого згідно платіжної інструкції №714 від 10.11.2025р., не підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень, виходячи з вимог ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 132, 138, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОГІСТІК ГРУП» до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправними дій - відмовити повністю.
Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва