Справа № 560/3421/26
	
РІШЕННЯ
іменем України

11 травня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Драновського Я.В. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем неодноразово відмовлено позивачу у переведенні до інших установ, ближчих до Дніпропетровської області. На підставі викладеного, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Хмельницького адміністративного суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, де зазначає про те, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. 
Таким чином, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що існують виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню позивача у установі.
Сам по собі факт віддаленості місця проживання батьків позивача, які є особами з інвалідністю та пенсіонерами, від місця його перебування не є винятковою обставиною, що перешкоджає подальшому перебуванню ОСОБА_1 в установі.
Вважає, що рішення комісії є правомірним та обґрунтованим, оскільки підстави, передбачені частиною другою статті 93 Кримінально - виконавчого кодексу України, були відсутні.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив таке.
Позивач звернувся до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України з приводу переведення для відбування покарання до іншої установи. 
Комісією розглянуто клопотання ОСОБА_1 від 18.01.2026 про переведення засудженого до довічного позбавлення волі із державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» до сектору максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі у багатомісних приміщеннях камерного типу державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» та державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» та прийнято рішення від 06.02.2026 про відмову в переведенні, враховуючи відсутність вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі, як на момент розгляду клопотання так і на сьогоднішній день.
Вважаючи протиправною відмову відповідача у переведенні до іншої установи виконання покарань, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 №1129-IV (далі - КВК України) порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Статтею 2 КВК України передбачено, що Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно із частиною першою статті 86 КВК України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.
Статтею 93 КВК України унормовано, що засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.
Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.
Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року №680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, ті їх переведення (зареєстроване Міністерством юстиції України 28 лютого 2017 року за №266/30134)
Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України. 
Таким чином, вирішення питання про переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань та допускається за наявності виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого у відповідній виправній чи виховній установі.
Згідно з пунктом 17.1 Європейських пенітенціарних правил ув`язнені, по можливості, повинні направлятись для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених.
Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2, заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин, може становити непропорційне втручання у сімейне життя (рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104)
Одночасно з цим, Європейський суд з прав людини у пункті 83 рішення у справі «Родзевілло проти України» від 14 січня 2016 року зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 06 квітня 2000 року).
Отже, оскільки на даний час Європейським судом застосовуються різні підходи до оцінки обставин, які повинні бути враховані під час вирішення питань визначення місця відбування покарання засудженими, суд вважає необхідним оцінити підстави спірного рішення виходячи з наступних аспектів:
- наявність визначеної законом підстави для переведення засудженого до іншої установи відбування покарання (виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню в установі);
- наявність об`єктивної можливості перевести засудженого за його заявою до іншої установи.
Судом встановлено, що на момент розгляду Центральною комісією заяви позивача про переведення його до державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» або державної установи «Дніпровська виправна колонія №89» відповідачем не були встановлені виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню заявника в державній установі «Замкова виправна колонія №58».
Наявність у особовій справі позивача та його клопотанні відомостей про те, що його батьки, особи із інвалідністю та проживають в Дніпропетровській області і не можуть приїздити до нього через віддаленість ЗВК №58, не було визнано тією винятковою обставиною, яка перешкоджає подальшому перебуванню позивача у державній установі «Замкова виправна колонія № 58»
Докази стосовно виняткових обставин, які перешкоджали подальшому відбуванню покарання позивача у державній установі «Замкова виправна колонія № 58», позивачем суду також не надані.
Суд зазначає, що віддаленість місця відбування покарання від місця проживання родичів позивача в контексті закону не може розцінюватись як виняткова обставина, яка перешкоджає подальшому перебуванню позивача у державній установі «Замкова виправна колонія №58»
Європейський Суд у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine) п.96 зазначив, .. щодо другої підстави, яка ґрунтується на відсутності вільних місць, то Суд може погодитися, що, якщо це насправді було причиною відмов органів влади у задоволенні клопотань заявника про переведення, її ціль могла полягати у боротьбі з переповненістю колоній.
Аналізуючи надані сторонами докази, суд зазначає, що станом на час прийняття спірного рішення у запитуваних позивачем установах відбування покарання були відсутніми вільні місця для засудженого до довічного позбавлення волі.
Відповідно до довідок начальника державної установи «Дніпровська виправна колонія №89» станом на 06.02.2026 та на 12.03.2026 всі камери зайняті, згідно із кількістю спальних місць.
Згідно із довідками державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» станом на 06.02.2026 та на 12.03.2026 багатомісних камер в сектор максимального рівня безпеки для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі в установі не має.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для задоволення клопотання позивача та переведення його до іншої установи виконання покарань.
Суд погоджується з доводами позивача стосовно його права на повагу до особистого та сімейного життя, однак у даному випадку виходить з наданих суду доказів, які не підтверджують протиправності дій або рішень відповідача.
Зважаючи на це, позов не підлягає задоволенню.
Судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 	
Відповідач:	Департамент з питань виконання кримінальних покарань (вул. Юрія Іллєнка,81, м. Київ, 04050 , код ЄДРПОУ - 43501242) 	

Головуючий суддя 		Я.В. Драновський