ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2026 м. Дніпро
Справа № 904/6809/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Кошлі А.О., суддів: Демчини Т.Ю., Стефанів Т.В.
за участі секретаря судового засідання: Кахикало А.С.
представника позивача (апелянт) – Романенко І.М.
представника відповідача – Тищенко Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управбуд «Західний» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2026 (суддя Загинайко Т.В.) у справі № 904/6809/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Управбуд «Західний» (49102, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, буд. 9А, приміщення 1; ідентифікаційний код юридичної особи 40466766)
до відповідача: Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» (49111, м. Дніпро, Запорізьке шосе, буд. 22; ідентифікаційний код юридичної особи 23359034)
про визнання незаконним та скасування рішення комісії Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі», оформленого Протоколом від 09.09.2025 № 34 засідання комісії з розгляду Акту про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 119

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Управбуд «Західний» (далі — ТОВ «Управбуд «Західний», позивач, апелянт, скаржник) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою (вх. № 5533/25 від 20.10.2025) до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» (далі — АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», відповідач), в якій просило визнати незаконним та скасувати рішення комісії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», оформлене Протоколом від 09.09.2025 № 33 засідання комісії з розгляду Акту про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 118, а також визнати незаконним та скасувати рішення комісії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», оформлене Протоколом від 09.09.2025 № 34 засідання комісії з розгляду Акту про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 119.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не є споживачем електричної енергії у розумінні Закону України «Про ринок електричної енергії» та ПРРЕЕ, не має на балансі електроустановок, не укладав договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії з відповідачем, а тому складені відповідачем акти про порушення договірних умов та прийняті на їх підставі рішення комісії є безпідставними та такими, що порушують права позивача.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 позовні вимоги у справі № 904/5923/25 було роз`єднано; позовну вимогу про визнання незаконним та скасування рішення комісії, оформленого Протоколом від 09.09.2025 № 34 (Акт № 119), виділено в самостійне провадження — справу № 904/6809/25.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у задоволенні позову ТОВ «Управбуд «Західний» до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» про визнання незаконним та скасування рішення комісії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», оформленого Протоколом від 09.09.2025 № 34 засідання комісії з розгляду Акту про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 119, — відмовлено. Судові витрати у справі віднесено за рахунок позивача.
Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2026 заяву АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено; стягнуто з ТОВ «Управбуд «Західний» на користь АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач, як управитель багатоквартирних житлових будинків, є споживачем електричної енергії, оскільки здійснює господарську діяльність з управління багатоквартирними житловими будинками, до якої входить забезпечення електропостачання місць загального користування, плата за яке включена у плату за надання послуги з управління. Суд першої інстанції послався на п. 1 ч. 1 ст. 5, пп. 1, 2, 6 ч. 4 ст. 8, ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пп. 1, 4, 5, 8, 9, 13 Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком, затверджених постановою КМУ від 05.09.2018 № 712, Обов`язковий перелік робіт (послуг), затверджений наказом Мінрегіону від 27.07.2018 № 190, а також на рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справах № 904/5209/23, № 904/5206/23, № 904/5203/23, № 904/5772/24 та постанову Центрального апеляційного господарського суду у справі № 904/1678/25. Суд дійшов висновку, що між сторонами існують договірні відносини з розподілу електроенергії на підставі договору про постачання електроенергії № 25931-00 від 21.12.2016 та положень пунктів 2, 4, 6 постанови НКРЕКП № 312 від 14.03.2018, що позивач приєднався до умов публічного договору споживача про надання послуг з розподілу електроенергії, а спірний Акт про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 119 складений у порядку, визначеному п. 8.9 договору споживача. Суд також зазначив, що позивачем не спростовано тверджень відповідача про недопуск працівників ОСР до електроустановок житлових будинків для здійснення їх відключення від електроживлення.
Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 та додатковим рішенням від 22.04.2026, ТОВ «Управбуд «Західний» звернулося з апеляційними скаргами, в яких просить:
1. Скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 по справі № 904/6809/25 та ухвалити нове рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення комісії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», оформлене Протоколом від 09.09.2025 № 34 засідання комісії з розгляду Акту про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 119;
2. Скасувати додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2026 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу;
3. Судові витрати покласти на відповідача.
Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
Суд першої інстанції безпідставно відхилив аргументи позивача про те, що ТОВ «Управбуд «Західний» не є споживачем електричної енергії і не має договірних відносин з відповідачем. Позивач є управителем багатоквартирних будинків за адресами: м. Дніпро, вул. Данили Галицького, 55 (ЕІС-код 62Z9991594371298, ЕІС-код 62Z9442369945477) та м. Дніпро, вул. Зелена, 1 (ЕІС-код 62Z0920783199139) на підставі договорів про надання послуг з управління від 29.07.2016 та від 03.08.2016, укладених зі співвласниками цих будинків. Зазначені договори не містять обов`язку управителя укладати з виконавцем послуги з постачання електричної енергії договір про постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна будинку. Зміни до договорів управління не вносилися, рішення співвласників про покладення на управителя такого обов`язку не приймалися.
Суд помилково застосував загальні норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком до спеціальних правовідносин у сфері електроенергетики. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сфері постачання та розподілу електричної енергії. Закон України «Про ринок електричної енергії» є спеціальним нормативним актом, що визначає правові засади функціонування ринку електричної енергії. Апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19 та постанову Верховного Суду від 20.02.2024 у справі № 905/644/22 щодо співвідношення загальної та спеціальної норми.
Відповідно до п. 84 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» та п. 1.1.2 ПРРЕЕ, споживач — це фізична або юридична особа, яка купує електричну енергію для власного споживання за допомогою струмоприймачів. У матеріалах справи відсутні допустимі докази наявності у ТОВ «Управбуд «Західний» електроустановок на праві власності або користування за зазначеними адресами, а також факту купівлі позивачем електричної енергії для власного споживання. Відсутність електроустановок на балансі позивача підтверджується бухгалтерською довідкою № 1/167 від 15.10.2025. Власниками електричних мереж у зазначених будинках є співвласники спільного майна відповідно до ст. 382 ЦК України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Суд першої інстанції, не дослідивши правовий статус позивача з точки зору спеціального законодавства про електроенергетику, безпідставно визнав його споживачем електричної енергії. Обов`язок управителя укласти договір про постачання електричної енергії, передбачений п. 6 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не створює самого факту укладення такого договору та факту споживання електроенергії, оскільки для виникнення цього обов`язку необхідне волевиявлення (рішення) співвласників.
Суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими обставини щодо наявності між сторонами договірних відносин з розподілу електроенергії. Договір про постачання електричної енергії № 25931-00 від 21.12.2016 припинив свою дію з 16.12.2018 у зв`язку з анулюванням АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» ліцензій на постачання та передачу електричної енергії. Будь-які нові договори про постачання електричної енергії між позивачем та будь-яким електропостачальником у період з 16.11.2018 по теперішній час не укладалися. Договірні відносини між ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» та позивачем відсутні, що не спростовано відповідачем.
Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії між будь-яким ОСР та позивачем не укладався. Відповідно до п. 2.1.3 ПРРЕЕ, споживачі укладають такий договір шляхом приєднання до публічного договору за наявності паспорта точки розподілу. Паспорти точок розподілу, акти балансової належності мереж та інші обов`язкові додатки до договору у матеріалах справи відсутні. Без узгодження цих істотних умов договір не може вважатися укладеним відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 189 ГК України. Заява-приєднання (Додаток 1 до договору споживача) без зазначення дати оформлення у матеріалах справи відсутня та відповідачем не надана.
Суд першої інстанції не встановив, ким з суб`єктів електроенергетики з позивачем був укладений новий договір на постачання електроенергії до зазначених будинків, не дослідив, якими доказами підтверджується факт приєднання електроустановок за спірними адресами саме до електромереж АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», а також не встановив наявність узгоджених меж балансової належності електромереж. У матеріалах справи відсутні докази правового статусу відповідача як ОСР щодо конкретних спірних об`єктів, зокрема відсутні докази внесення АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» до енергетичного реєстру НКРЕКП.
Посилання суду першої інстанції на рішення у справах № 904/5209/23, № 904/5206/23, № 904/5203/23, № 904/5772/24 та постанову у справі № 904/1678/25 є безпідставними, оскільки зазначені судові рішення не мають преюдиційного значення для цієї справи. Спірні правовідносини та обставини справи, зокрема адреси об`єктів, є іншими. Відповідно до ч. 7 ст. 75 ГПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. Апелянт посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17.
Висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи щодо факту порушення. Актом про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 119 зафіксовано порушення пп. 12-14 п. 5.5.5 ПРРЕЕ — недопущення працівників ОСР до електроустановок для виконання їх відключення за заявкою постачальника. Проте за умов відсутності укладеного договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії порушення його умов не мало місця. Умовами типового договору споживача не визначений зміст та порядок дій споживача щодо допуску працівників ОСР для відключення електроустановок.
Заявка ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» від 26.06.2023 № 30661/1001/14 не була своєчасно виконана відповідачем у строк, встановлений п. 11.5.12 Кодексу систем розподілу (10 робочих днів). Відповідно до п. 7.10 ПРРЕЕ, у разі нездійснення ОСР припинення електропостачання, обсяги електричної енергії, використані споживачем після дати відключення, покладаються на ОСР як втрати. Відповідач звернувся до позивача з вимогою забезпечити відключення лише 13.07.2023, тобто з пропуском встановленого строку, а фактично не здійснив відключення протягом 2023– 2025 років.
Акт про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 119 складений з порушенням встановленого порядку: не у встановленій формі (єдина узгоджена форма акту про порушення визначена Додатком 9 до ПРРЕЕ), містить юридично невизначений суб`єкт, не містить належної кваліфікації порушення. Акт складений в офісі позивача за адресою вул. Данила Галицького, 9а, а не за місцем розташування об`єктів електропостачання. Бухгалтер Омельченко Н.М., в присутності якої складено акт, не є уповноваженою особою позивача та не є представником споживача — співвласників будинків.
Відповідач не довів належними доказами наявність технічної можливості відключення електроустановок споживача 21.07.2025: відсутні наряди або оперативні завдання на відключення, посвідчення про перевірку знань працівників, докази вжиття технічних заходів з підготовки робочого місця за кожною точкою. Повідомлення про припинення електропостачання (лист від 01.04.2025 № 15157/1001) не містило вимог щодо порядку допуску персоналу ОСР, а серед зазначених у ньому об`єктів був відсутній об`єкт за адресою вул. Данила Галицького, 9а, куди фактично з`явилися представники відповідача.
Визначення відповідачем обсягів втрат електричної енергії здійснено на підставі некоректних або непідтверджених даних. Показники лічильників за кожним об`єктом станом на дату складання актів не були зафіксовані та не відображені в актух. Жодних доказів укладання позивачем договорів про надання послуг комерційного обліку електричної енергії, встановлення лічильників та зняття з них показів у матеріали справи не надано. Посилання відповідача на застосування розрахункового способу визначення втрат на підставі пп. 26, 26.1–26.5 Додатку 4 до договору споживача є безпідставним з огляду на неукладеність такого договору.
Висновок суду першої інстанції про те, що позивач отримує з мешканців плату за електропостачання місць загального користування, є необґрунтованим та не підтвердженим доказами. Оскільки послуга з електропостачання не передбачена умовами договорів управління, позивач не враховує її у тарифі та не включає до рахунків для оплати.
Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:
АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги ТОВ «Управбуд «Західний» та вважає її необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, посилаючись на наступне:
Відповідач наголошує, що доводи та аргументи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, суттєво відрізняються від підстав позовних вимог, наведених у позовній заяві. Зокрема, аргументи про відсутність паспортів точок розподілу, актів розмежування балансової належності та інших додатків до договору, а також про діяльність ПрАТ «ПЕЕМ «ЦЕК» як альтернативного ОСР, були заявлені позивачем лише в апеляційній скарзі та відсутні у позовній заяві. З огляду на положення ч. 5 ст. 269 ГПК України, відповідач просить розглядати апеляційну скаргу виключно в рамках позовних вимог, підстав та предмету позову, викладених у позовній заяві.
Щодо наявності договірних відносин відповідач зазначає, що між ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» та ТОВ «Управбуд «Західний» було укладено Договір про постачання електричної енергії № 25931-00 від 21.12.2016, підписаний директором Жук А.Є. та скріплений печаткою підприємства, на об`єкти за адресами вул. Данили Галицького, 55 та вул. Зелена, 1. До цього договору складені акти розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, однолінійні схеми електропостачання, підписані позивачем. Зважаючи на положення пп. 2, 4, 6 постанови НКРЕКП № 312 від 14.03.2018, споживання електричної енергії зазначеними об`єктами, оплату електроенергії постачальнику та відсутність письмових звернень позивача про припинення розподілу електричної енергії, відповідач вважає, що публічний договір споживача про надання послуг з розподілу електроенергії є укладеним з 01.01.2019 на умовах договору про постачання. Позивач не довів доказами направлення письмового звернення до відповідача із заявою про розірвання договору у порядку п. 4.27 та пп. 16 п. 5.5.5 ПРРЕЕ.
Щодо статусу позивача як споживача відповідач посилається на п. 1 ч. 1 ст. 5, п. 6 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 9, 13 Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком, п. 8 Типового договору, Обов`язковий перелік робіт (наказ Мінрегіону від 27.07.2018 № 190), а також на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі № 904/1678/25, де було встановлено обов`язок управителя укладати договори для забезпечення електропостачання місць загального користування. Відповідно до ст. 630 ЦК України, сторони не можуть відступати від змісту типових умов договорів, тому відсутність у договорах управління умови про обов`язок укладення договору електропостачання не звільняє позивача від виконання цього обов`язку, покладеного нормами законодавства.
Відповідач наполягає, що позивач до 2023 року виконував вимоги законодавства про електроенергетику, оплачував електроенергію, спожиту місцями загального користування, а з 2023 року припинив виконувати ці обов`язки, що і стало причиною виникнення спорів. Щодо обсягу спожитої електроенергії відповідач зазначає, що визначив його розрахунковим шляхом за значенням середньодобового обсягу споживання відповідно до п. 24 Додатку 4 «Порядок розрахунків» до договору споживача та п. 8.6.9 Кодексу комерційного обліку електроенергії, оскільки позивач не надавав щомісячних звітів про покази приладів обліку. Покази підтверджуються інформаційною довідкою, фотофіксацією лічильників та актуми технічних перевірок.
Щодо допуску до електроустановок відповідач зазначає, що відповідно до пп. 2.2.2, 2.2.5 ПРРЕЕ та актів розмежування балансової належності, внутрішньобудинкові електромережі є зоною експлуатаційної відповідальності споживача, а не ОСР. Відповідач не може здійснювати роботи у чужих електричних мережах та не може відключити будинки з центрів живлення, оскільки це призведе до відключення всіх квартир мешканців. Бухгалтер Омельченко Н.М. 21.07.2025 категорично відмовилася направити спеціалістів для здійснення відключення, що зафіксовано відеозаписом. Нормами ПРРЕЕ не обумовлено надання допуску для відключення лише уповноваженою особою.
Також АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» подало відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якому зазначає, що договір про надання правничої допомоги № 624-ДнЕМ-РП від 01.01.2026 містить розділ 4 «Вартість правничої допомоги та порядок розрахунків», звіт про надані послуги підписаний обома сторонами, містить детальний опис наданих послуг, час, витрачений на їх надання, та вартість. Відповідач вважає додаткове рішення законним та обґрунтованим.
Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Кошля А.О., судді: Стефанів Т.В., Демчина Т.Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2026 апеляційну скаргу ТОВ «Управбуд «Західний» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків. На виконання вказаної ухвали апелянтом усунуто недоліки апеляційної скарги.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ТОВ «Управбуд «Західний» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2026 по справі № 904/6809/25. Апеляційні скарги об`єднано в одне апеляційне провадження. Витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області справу № 904/6809/25. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 23.06.2026 об 11:30 годині.
Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026, яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Управбуд «Західний» до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» про визнання незаконним та скасування рішення комісії, оформленого Протоколом від 09.09.2025 № 34 засідання комісії з розгляду Акту про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 119, а також додаткове рішення від 22.04.2026, яким стягнуто з позивача на користь відповідача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, посилаючись на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, визнаних судом встановленими, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що:
ТОВ «Управбуд «Західний» є управителем багатоквартирних будинків за адресами: м. Дніпро, вул. Данили Галицького, 55 та м. Дніпро, вул. Зелена, 1 на підставі договорів про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 29.07.2016 та від 03.08.2016, укладених зі співвласниками цих будинків.
Між ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» та ТОВ «Управбуд «Західний» було укладено Договір про постачання електричної енергії № 25931-00 від 21.12.2016, підписаний директором Жук А.Є. та скріплений печаткою підприємства, на об`єкти за зазначеними адресами.
Зазначений договір про постачання електричної енергії припинив свою дію у зв`язку з анулюванням АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» ліцензій на постачання та передачу електричної енергії на підставі постанови НКРЕКП № 1440 від 16.11.2018.
13.08.2025 позивачем отримано від відповідача лист від 31.07.2025 № 34273/1001 з повідомленням про виявлення порушень та складення Акту про порушення договірних умов від 21.07.2025 № 119.
09.09.2025 на засіданні комісії з розгляду Акту про порушення договірних умов № 119 від 21.07.2025 складено Протокол від 09.09.2025 № 34, претензію та рахунки на оплату.
Основним видом діяльності АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» є розподілення електроенергії (код КВЕД 35.13), компанія має ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії на території Дніпропетровської області.
Ключовим доводом апеляційної скарги є твердження позивача про те, що ТОВ «Управбуд «Західний» не є споживачем електричної енергії, не є учасником роздрібного ринку електричної енергії, не має договірних відносин з відповідачем щодо розподілу електричної енергії за об`єктами, зазначеними у спірному акті, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення ПРРЕЕ.
Колегія суддів оцінює зазначені доводи критично.
Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги може укладатися не лише безпосередньо зі споживачем, але й з особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, а також з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. 
Закон України «Про ринок електричної енергії» визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, а ПРРЕЕ регулюють взаємовідносини між учасниками роздрібного ринку, зокрема щодо укладення договорів, розподілу електричної енергії, прав та обов`язків споживачів і операторів системи. 
Отже, статус управителя багатоквартирного будинку не може розглядатися ізольовано лише як статус особи, яка адмініструє будинок без будь-яких обов`язків у сфері забезпечення функціонування спільного майна. Управитель, діючи у сфері надання послуги з управління багатоквартирним будинком, забезпечує належне утримання спільного майна будинку, до якого належать, зокрема, внутрішньобудинкові системи та обладнання, що забезпечують функціонування місць загального користування.
Тому сам по собі довід апелянта про те, що власниками спільного майна є співвласники багатоквартирного будинку, не спростовує висновку суду про наявність у управителя обов`язку організовувати та забезпечувати належне функціонування такого майна, у тому числі шляхом врегулювання відносин щодо електропостачання місць загального користування.
Колегія суддів погоджується з тим, що співвласники багатоквартирного будинку є власниками спільного майна такого будинку. Водночас предметом спору у цій справі не є питання належності права власності на внутрішньобудинкові мережі чи інше спільне майно, а питання правомірності рішення комісії відповідача, прийнятого за результатами розгляду акту про порушення договірних умов, складеного щодо особи, яка фактично виконує функції управителя та організовує забезпечення електропостачання місць загального користування.
Тобто апелянт фактично підміняє питання належності права власності на спільне майно питанням належного суб`єкта організації його утримання та забезпечення електропостачання. Наявність у співвласників права власності на спільне майно не виключає обов`язків управителя, який діє у межах договорів про управління та законодавства про житлово-комунальні послуги.
Колегія суддів також звертає увагу, що доводи апелянта про належність внутрішньобудинкових мереж співвласникам багатоквартирного будинку не заперечуються як загальний правовий підхід, однак не мають самостійного вирішального значення для правильного вирішення цього спору.
У даній справі йдеться не про перехід права власності на спільне майно від співвласників до управителя і не про покладення на управителя обов`язків власника такого майна. Спір стосується правомірності рішення комісії оператора системи розподілу, прийнятого у зв`язку з невиконанням договірних умов та недопуском до електроустановок, що забезпечують електропостачання місць загального користування будинків, управління якими здійснює позивач.
Саме тому визначальним є не питання належності права власності на електричні мережі, а питання того, хто у відповідних правовідносинах організовує належне утримання спільного майна, забезпечує функціонування місць загального користування, взаємодіє з виконавцями комунальних послуг та оператором системи розподілу, а також повинен забезпечити виконання умов, необхідних для правомірного користування електричною енергією у таких місцях.
Отже, посилання апелянта на те, що співвласники багатоквартирних будинків є власниками спільного майна, саме по собі не спростовує висновку суду про те, що ТОВ «Управбуд «Західний» як управитель є належним учасником спірних правовідносин щодо забезпечення електропостачання місць загального користування та виконання відповідних договірних умов.
Суд обґрунтовано врахував, що ТОВ «Управбуд «Західний» не є сторонньою особою щодо спірних об`єктів, а здійснює управління відповідними багатоквартирними будинками. Саме наявність такого статусу, у поєднанні з фактичними та договірними обставинами справи, дала суду підстави оцінювати позивача як належного учасника спірних правовідносин щодо електропостачання місць загального користування.
Щодо доводів апелянта про відсутність між сторонами договірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.
Матеріалами справи підтверджується, що між ПАТ «Дніпрообленерго» та ТОВ «Управбуд «Західний» було укладено договір про постачання електричної енергії № 25931-00 від 21.12.2016. Також у матеріалах справи наявні документи щодо EIC-кодів електроустановок, акти розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, однолінійні схеми електропостачання, документи щодо попередження про припинення електропостачання та документи, пов`язані із заявкою електропостачальника на відключення.
У сукупності зазначені докази свідчать про наявність між сторонами або їх правопопередниками правовідносин щодо електропостачання та розподілу електричної енергії, пов`язаних із об`єктами, що перебувають в управлінні позивача. Вказані докази не можуть бути проігноровані лише з тієї підстави, що апелянт заперечує наявність у матеріалах справи всіх можливих додатків до договору щодо кожного окремого об`єкта.
Доводи апелянта про відсутність паспортів точок розподілу, заяв-приєднання, усіх актів розмежування та інших додатків до договору не спростовують висновків суду. Відсутність або ненадання окремого документа, на який посилається позивач, сама по собі не означає відсутності правовідносин, якщо їх існування підтверджується іншими належними доказами у сукупності.
Відповідно до статей 73, 74, 76– 79, 86 ГПК України суд оцінює не ізольовано кожен доказ, а всю сукупність доказів у справі з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності. Тому оцінка судом договору, актів розмежування, EIC-кодів, схем електропостачання, попереджень та інших документів у сукупності відповідає процесуальним вимогам доказування.
Апелянт наполягає, що відсутність паспортів точок розподілу свідчить про неукладеність договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії. Проте такий висновок є надмірно формальним. ПРРЕЕ дійсно передбачають значення договору споживача та відповідних додатків, однак сам факт ненадання окремого технічного документа до матеріалів справи не є безумовною підставою для висновку про повну відсутність правовідносин між сторонами, якщо інші документи та фактична поведінка сторін свідчать про протилежне.
Колегія суддів також враховує, що у суді позивач насамперед наполягав на відсутності у нього статусу споживача та на відсутності будь-яких правовідносин з відповідачем як таких. Натомість у апеляційній скарзі окремі доводи були розвинені у напрямі деталізованого заперечення належності кожного технічного документа та кожного додатка до договору. Проте такі доводи не змінюють предмет доказування у справі та не спростовують установленої судом сукупності фактичних обставин.
Разом із тим колегія суддів враховує приписи частини п`ятої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Зазначена норма спрямована на забезпечення стабільності предмета судового розгляду та недопущення зміни правової і фактичної конструкції спору на стадії апеляційного перегляду. Суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у межах тих вимог та підстав, які були заявлені і розглядалися судом першої інстанції, а не вирішує новий спір, сформований шляхом істотного розширення або зміни первісного обґрунтування позову.
У цій справі позивач у суді дійсно заперечував наявність у нього статусу споживача електричної енергії та існування належних договірних правовідносин із відповідачем. Водночас окремі доводи апеляційної скарги щодо відсутності кожного окремого технічного документа, усіх паспортів точок розподілу, усіх актів розмежування та інших додатків до договору подані у більш деталізованому та розширеному вигляді, ніж це було предметом оцінки суду першої інстанції.
При цьому навіть з урахуванням таких доводів апелянта колегія суддів виходить з того, що вони не спростовують головного висновку суду про існування між сторонами правовідносин, підтверджених сукупністю доказів, та про наявність у позивача як управителя обов`язків щодо забезпечення електропостачання місць загального користування багатоквартирних будинків.
Щодо посилань апелянта на те, що суд безпідставно врахував попередні судові рішення у справах № 904/5209/23, № 904/5206/23, № 904/5203/23, № 904/5772/24 та № 904/1678/25, колегія суддів зазначає таке.
Зазначені судові рішення не є єдиною і самостійною підставою для висновку про відмову у позові в цій справі. Водночас суд мав право врахувати їх як додаткове підтвердження вже сформованого між цими ж сторонами підходу щодо правового статусу ТОВ «Управбуд «Західний» як управителя багатоквартирних будинків та його обов`язків у частині організації електропостачання місць загального користування.
Колегія суддів виходить з того, що правова оцінка, надана судом в іншій справі, сама по собі не є преюдиційною обставиною у розумінні статті 75 ГПК України. Однак це не позбавляє суд права враховувати судові рішення у подібних правовідносинах як елемент правового контексту, за умови що висновки у цій справі ґрунтуються насамперед на доказах, досліджених саме у межах справи № 904/6809/25.
У даній справі висновок суду про наявність у позивача обов`язку врегулювати правовідносини щодо електропостачання місць загального користування ґрунтується не лише на попередніх судових рішеннях, а й на законодавстві про житлово-комунальні послуги, матеріалах справи, договорі 2016 року, технічних документах та фактичній поведінці сторін.
За таких обставин посилання суду першої інстанції на судові рішення у справах № 904/5209/23, № 904/5206/23, № 904/5203/23, № 904/5772/24 та № 904/1678/25 не свідчить про підміну доказування у цій справі обставинами, встановленими в інших справах.
Колегія суддів виходить з того, що зазначені судові рішення можуть враховуватися не як безумовна преюдиція щодо всіх фактичних обставин цієї справи, а як правовий контекст, який підтверджує послідовність оцінки правового статусу позивача як управителя багатоквартирних будинків у подібних правовідносинах.
Водночас фактичні обставини цієї справи — наявність спірного акту, зміст Протоколів № 34 від 09.09.2025, наявність договірних і технічних документів, обставини щодо EIC-кодів, попередження про відключення, заявки електропостачальника та розрахунку — оцінювалися судом першої інстанції самостійно на підставі доказів, поданих саме у справі № 904/6809/25.
Отже, доводи апелянта про недопустимість врахування попередніх судових рішень не спростовують правильності висновків суду, оскільки рішення у цій справі ґрунтується не виключно на таких попередніх судових актух, а на самостійній оцінці доказів у межах даного спору.
Щодо доводів апелянта про недоведеність факту недопуску працівників оператора системи розподілу до електроустановок колегія суддів зазначає таке.
Пункт 5.5.5 ПРРЕЕ передбачає обов`язки споживача, зокрема щодо забезпечення доступу представникам оператора системи до об`єкта споживача для виконання передбачених правилами дій, пов`язаних із технічною перевіркою, обслуговуванням, відключенням та іншими роботами, необхідними для належного функціонування системи розподілу. 
Як встановлено судом, спірний Акт № 119 від 21.07.2025 складено у зв`язку з недопущенням працівників оператора системи розподілу до електроустановок для виконання їх відключення за заявкою електропостачальника. Саме ця обставина була покладена відповідачем в основу рішення комісії, оформленого Протоколом № 34 від 09.09.2025.
Апелянт заперечує факт недопуску та зазначає, що відповідач не довів наявності належної заявки електропостачальника, дати запланованого відключення, належного повідомлення позивача та причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача і виникненням втрат електричної енергії.
Проте зазначені доводи були предметом дослідження суду. Суд встановив, що матеріали справи містять документи щодо заявки електропостачальника, попередження про припинення електропостачання, EIC-коди відповідних об`єктів та документи, які підтверджують обставини, з якими відповідач пов`язував необхідність здійснення відключення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що доводи позивача про недоведеність факту недопуску не спростовують належності складеного акту як доказу, оскільки позивач не подав переконливих доказів, які б свідчили про протилежне: забезпечення доступу працівників оператора системи розподілу, фактичне виконання заявки на відключення або відсутність об`єктивної потреби у такому відключенні.
Саме заперечення апелянтом факту недопуску не може бути достатнім для скасування рішення комісії, якщо матеріали справи містять належно оформлені документи, складені оператором системи розподілу у межах його повноважень, а позивач не довів їх недостовірності, недопустимості або істотної невідповідності вимогам ПРРЕЕ.
Щодо доводів апелянта про неправильність визначення періоду порушення та обсягу електричної енергії колегія суддів зазначає таке.
Апелянт стверджує, що у Протоколі № 34 від 09.09.2025 не зазначено чіткого та однозначного періоду, за який здійснено нарахування, а в Акті № 119 відсутні необхідні відомості про засоби вимірювання електричної енергії, їх тип, заводські номери, показники, трансформатори струму та напруги, дату повірки, номінальний струм, місце встановлення та інші дані, необхідні для перевірки розрахунку.
Разом з тим суд правильно виходив із правової природи спірного нарахування. У цій справі йдеться не про класичне нарахування вартості необлікованої електричної енергії внаслідок самовільного підключення або пошкодження засобів обліку, а про визначення обсягу електричної енергії, спожитої після запланованої дати відключення внаслідок недопуску працівників оператора системи розподілу до електроустановок.
Тому доводи апелянта щодо необхідності зазначення всіх відомостей, характерних для актів про порушення, пов`язаних із засобами обліку або схемою обліку, не спростовують правомірності висновку суду у цій справі, оскільки предметом перевірки було не пошкодження чи втручання в роботу засобу обліку, а недопуск до виконання відключення за заявкою електропостачальника.
При цьому суд встановив, що відповідач здійснив розрахунок виходячи з обсягів електричної енергії, спожитої після запланованої дати відключення, а позивач не надав належних доказів, які б спростовували сам факт споживання електричної енергії відповідними об`єктами після такої дати або доводили неправильність застосованого відповідачем підходу до визначення обсягу.
Доводи апелянта про те, що визначена відповідачем сума має характер збитків і повинна доводитися за загальними елементами цивільно-правової відповідальності, колегія суддів також оцінює критично.
Спірні нарахування здійснені не як самостійна позовна вимога про стягнення збитків у розумінні статей 22, 1166 ЦК України, а в межах процедури, передбаченої ПРРЕЕ та договірними умовами, за наслідками розгляду акту про порушення договірних умов комісією оператора системи розподілу. Відтак предметом цієї справи є не стягнення збитків, а перевірка правомірності рішення комісії відповідача про визначення обсягу та вартості електричної енергії у зв`язку з порушенням договірних умов.
Отже, посилання апелянта на необхідність доведення всіх елементів складу деліктної відповідальності не відповідає правовій природі спірних правовідносин та не спростовує висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів також не погоджується з доводами апелянта про перекладення судом першої інстанції тягаря доказування на позивача.
Відповідно до статей 13, 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач подав докази, якими обґрунтовував наявність правовідносин, факт складання акту, підстави для розгляду питання комісією та здійснений розрахунок. Позивач, у свою чергу, мав довести обставини, на які посилався як на підставу для скасування рішення комісії, зокрема недійсність або незаконність акту, відсутність правовідносин, недостовірність розрахунку, відсутність факту недопуску або істотне порушення процедури розгляду акту комісією.
Суд не звільняв відповідача від обов`язку доказування, а здійснив оцінку доказів обох сторін у їх сукупності та дійшов висновку, що подані відповідачем докази є достатніми для підтвердження правомірності спірного рішення, тоді як доводи позивача не спростовують установлених судом обставин.
Щодо доводів апелянта про те, що саме бездіяльність відповідача призвела до невідключення фактичних споживачів, колегія суддів зазначає, що такі доводи не підтверджені належними доказами. Позивач не довів, що оператор системи розподілу мав реальну можливість виконати відключення без доступу до відповідних електроустановок або що дії позивача чи осіб, пов`язаних із управлінням будинками, не впливали на можливість виконання заявки.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про правомірність рішення комісії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», оформленого Протоколом від 09.09.2025 № 34, та відсутність підстав для його скасування.
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2026 колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторону залежно від результату вирішення спору. Оскільки рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у задоволенні позову ТОВ «Управбуд «Західний» відмовлено повністю, саме позивач є стороною, на яку можуть бути покладені витрати відповідача, пов`язані з розглядом справи, за умови їх належного підтвердження.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц виходила з того, що при вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд має оцінювати реальність таких витрат, розумність їх розміру, співмірність зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 також звернуто увагу на необхідність оцінки умов договору про правничу допомогу, доказів фактичного надання послуг, детального опису робіт та співмірності заявленої суми з обсягом виконаної адвокатом роботи. 
Судом встановлено, що 13.04.2026 АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» подало заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення суду та клопотання про долучення доказів понесених судових витрат. Відповідач просив стягнути з ТОВ «Управбуд «Західний» 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
На підтвердження заявлених витрат відповідач подав копію договору від 01.01.2026 №624-ДнЕМ-РП про надання правничої допомоги, копію звіту від 09.04.2026 про надання правничої допомоги №12/904/6809/25-ДнЕМ за Договором про надання правничої допомоги від 01.01.2026 №624-ДнЕМ-РП, копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, копію довіреності від 16.04.2025 №176/2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №3577 від 15.12.2017.
Апелянт зазначає, що договір про надання правничої допомоги не містить істотних умов щодо порядку визначення гонорару, а звіт не містить достатньої деталізації виконаних робіт та не дає можливості перевірити реальність і співмірність витрат.
Колегія суддів відхиляє зазначені доводи.
Наявність договору про надання правничої допомоги, звіту про надані послуги та опису виконаних робіт у сукупності підтверджує факт надання відповідачу професійної правничої допомоги у справі № 904/6809/25. При цьому процесуальний закон не вимагає, щоб підтвердження витрат на правничу допомогу здійснювалося виключно шляхом подання документа з погодинною ставкою адвоката або похвилинним описом кожної виконаної дії.
Вимога про подання детального опису робіт спрямована на те, щоб суд мав можливість перевірити зв`язок заявлених витрат із конкретною справою, їх реальність, необхідність та співмірність. У даному випадку подані відповідачем документи дають можливість встановити, що правнича допомога надавалася саме у справі № 904/6809/25, була пов`язана з підготовкою процесуальних документів, аналізом матеріалів справи, формуванням правової позиції та представництвом інтересів відповідача.
Доводи апелянта про те, що у договорі не зазначено погодинну ставку або окрему вартість кожної дії адвоката, не свідчать про недоведеність витрат. Гонорар адвоката може визначатися сторонами договору у різний спосіб, а суд при розподілі витрат перевіряє не модель домовленості між клієнтом і адвокатом як таку, а те, чи підтверджені витрати, чи пов`язані вони з розглядом справи, чи є їх розмір розумним і співмірним.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що відсутність доказів фактичної оплати правничої допомоги виключає можливість покладення відповідних витрат на іншу сторону.
За змістом частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи вони лише підлягають сплаті відповідною стороною або третьою особою. Визначальним є підтвердження факту надання правничої допомоги, її зв`язку з розглядом конкретної справи, наявності обов`язку оплатити такі послуги та співмірності заявленої суми.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої для розподілу витрат на професійну правничу допомогу не є обов`язковим подання доказів фактичної оплати, якщо поданими доказами підтверджується обсяг наданих послуг та обов`язок клієнта оплатити їх вартість.
У цій справі відповідач подав договір про надання правничої допомоги, звіт про надані послуги та документи, які підтверджують зв`язок таких послуг із розглядом справи № 904/6809/25. Отже, сама лише відсутність доказу фактичного перерахування коштів не є підставою для відмови у компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Сума 10 000 грн з урахуванням характеру спору, обсягу матеріалів справи, необхідності аналізу спеціального законодавства у сфері електроенергетики, підготовки відзиву, пояснень, заперечень, інших процесуальних документів та участі представника у розгляді справи не є очевидно завищеною або неспівмірною.
При цьому апелянт, заперечуючи проти заявлених витрат, не подав належних доказів їх неспівмірності, не довів, що відповідні послуги фактично не надавалися, що вони не були пов`язані з розглядом цієї справи або що їх вартість є надмірною порівняно з обсягом виконаної роботи.
Суд надав оцінку запереченням позивача, перевірив подані відповідачем документи, встановив зв`язок заявлених витрат із розглядом справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для їх стягнення.
Колегія суддів також враховує, що додаткове рішення ухвалено саме за результатом вирішення питання, яке не було остаточно вирішене у рішенні від 07.04.2026, а саме питання розподілу витрат відповідача на професійну правничу допомогу. Такий процесуальний спосіб відповідає положенням ГПК України про ухвалення додаткового рішення у разі невирішення питання про судові витрати.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги на додаткове рішення не спростовують правильності висновків суду щодо документального підтвердження, реальності, необхідності та співмірності витрат АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.
Інші доводи апеляційних скарг зводяться до повторення позиції позивача, викладеної у суді, та не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема у справах «Руїз Торіха проти Іспанії» та «Проніна проти України», зазначав, що обов`язок суду мотивувати рішення не означає необхідності надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, однак рішення має містити належні мотиви, достатні для розуміння підстав, з яких суд дійшов відповідного висновку.
У цій справі суд навів мотиви, з яких відхилив доводи позивача, дослідив докази, що мають значення для справи, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні у достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від суду надання детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якої обсяг мотивування судового рішення може бути різним залежно від характеру рішення та конкретних обставин справи, а питання достатності мотивування оцінюється з урахуванням особливостей кожної окремої справи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управбуд «Західний» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 у справі № 904/6809/25, колегія суддів виходить з того, що скаржнику надано відповідь на всі істотні питання, які мають значення для правильного вирішення спору, зокрема щодо правового статусу управителя багатоквартирного будинку у правовідносинах з оператором системи розподілу, наявності між сторонами договірних правовідносин, правомірності складання Акту про порушення договірних умов № 119 від 21.07.2025, повноважень відповідача на прийняття рішення, оформленого Протоколом № 34 від 09.09.2025, а також щодо достатності доказів, покладених в основу оскаржуваного рішення комісії.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у ТОВ «Управбуд «Західний» статусу споживача електричної енергії та про неможливість покладення на управителя багатоквартирного будинку обов`язків щодо забезпечення електропостачання місць загального користування не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач здійснює управління відповідними багатоквартирними будинками, а відтак відповідно до законодавства у сфері житлово-комунальних послуг забезпечує належне утримання спільного майна таких будинків, у тому числі організацію електропостачання місць загального користування та взаємодію з оператором системи розподілу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт належності спільного майна співвласникам багатоквартирного будинку не виключає обов`язків управителя щодо забезпечення належного функціонування внутрішньобудинкових систем та виконання умов, необхідних для правомірного користування електричною енергією у місцях загального користування.
Також не підтвердилися доводи апелянта про відсутність між сторонами договірних правовідносин.
Матеріалами справи підтверджується укладення між сторонами договору про постачання електричної енергії № 25931-00 від 21.12.2016, а також наявність інших документів, що підтверджують існування правовідносин щодо електропостачання та розподілу електричної енергії, зокрема документів щодо EIC-кодів, актів розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, схем електропостачання, документів щодо припинення електропостачання та заявки електропостачальника на відключення.
Посилання апелянта на відсутність окремих додатків до договору, паспортів точок розподілу або інших технічних документів не спростовують висновків суду, оскільки відповідно до статей 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України докази оцінюються судом у їх сукупності, а не ізольовано один від одного.
Колегія суддів також враховує, що окремі доводи апеляційної скарги щодо відсутності кожного окремого технічного документа подані апелянтом у значно більш деталізованому вигляді, ніж це було предметом розгляду у суді. Водночас навіть з урахуванням таких доводів апелянта вони не спростовують встановленого судом факту існування між сторонами правовідносин щодо електропостачання місць загального користування відповідних багатоквартирних будинків.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Акт про порушення договірних умов № 119 від 21.07.2025 та рішення комісії, оформлене Протоколом № 34 від 09.09.2025, складені відповідачем у межах наданих повноважень та відповідно до вимог ПРРЕЕ.
Доводи апелянта про недоведеність факту недопуску працівників оператора системи розподілу до електроустановок також не спростовують висновків суду першої інстанції.
Судом встановлено, що спірний Акт № 119 складено у зв`язку з недопущенням працівників оператора системи розподілу до електроустановок для виконання заявки електропостачальника щодо припинення електропостачання. При цьому позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували забезпечення доступу працівників відповідача до відповідних електроустановок або спростовували встановлені відповідачем обставини порушення.
Посилання апелянта на неправильність визначення періоду порушення, відсутність окремих відомостей про засоби обліку та помилковість здійсненого розрахунку не спростовують правомірності висновків місцевого господарського суду.
Колегія суддів враховує, що у даному випадку спірне нарахування пов`язане не з виявленням необлікованої електричної енергії внаслідок втручання у роботу засобів обліку, а з визначенням обсягу електричної енергії, спожитої після запланованої дати відключення у зв`язку з недопуском до електроустановок.
Саме тому доводи апелянта щодо відсутності в Акті № 119 усіх реквізитів, характерних для актів про порушення, пов`язаних із засобами обліку електричної енергії, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у цій справі.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач повинен був доводити наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення як при стягненні збитків.
У даній справі предметом спору є перевірка правомірності рішення комісії оператора системи розподілу, прийнятого у межах ПРРЕЕ та договірних правовідносин сторін, а не позов про відшкодування збитків у розумінні статей 22, 1166 Цивільного кодексу України.
Посилання апелянта на попередні судові рішення у справах № 904/5209/23, № 904/5206/23, № 904/5203/23, № 904/5772/24 та № 904/1678/25 також не спростовують висновків місцевого господарського суду.
Колегія суддів виходить з того, що зазначені судові рішення враховувалися судом не як безумовна преюдиція щодо всіх обставин даної справи, а як правовий контекст, який підтверджує послідовність підходу до оцінки правового статусу позивача як управителя багатоквартирних будинків у подібних правовідносинах.
Водночас висновки суду у цій справі ґрунтуються насамперед на самостійній оцінці доказів, досліджених саме у межах справи № 904/6809/25.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з правовою оцінкою суду та переоцінки досліджених судом доказів, однак не спростовують висновку місцевого господарського суду про правомірність рішення комісії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», оформленого Протоколом № 34 від 09.09.2025.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управбуд «Західний» на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2026, колегія суддів виходить з того, що скаржнику надано відповідь на всі істотні питання, пов`язані з підтвердженням, реальністю, необхідністю та співмірністю витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статей 123, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу є складовою судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за результатами вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц зазначила, що при вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд повинен оцінювати реальність таких витрат, їх необхідність та розумність з урахуванням конкретних обставин справи.
Аналогічний підхід викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, відповідно до якої суд оцінює не лише наявність договору про надання правничої допомоги, але й зв`язок заявлених витрат із конкретною справою, обсяг наданих послуг та співмірність заявленої суми зі складністю спору.
Матеріалами справи підтверджується, що АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» подало до суду першої інстанції копію договору від 01.01.2026 №624-ДнЕМ-РП про надання правничої допомоги, копію звіту від 09.04.2026 про надання правничої допомоги №12/904/6809/25-ДнЕМ за Договором про надання правничої допомоги від 01.01.2026 №624-ДнЕМ-РП, копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, копію довіреності від 16.04.2025 №176/2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №3577 від 15.12.2017 на підтвердження надання правничої допомоги у справі № 904/6809/25.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що подані відповідачем документи у своїй сукупності підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, її зв`язок із розглядом даної справи та обсяг виконаних адвокатом робіт.
Доводи апелянта про відсутність у договорі погодинної ставки, недостатню деталізацію виконаних робіт та відсутність доказів фактичної оплати не є підставою для скасування додаткового рішення.
Колегія суддів враховує, що за змістом частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того, чи вони вже фактично сплачені стороною, чи лише підлягають сплаті відповідно до умов договору.
Визначальним у даному випадку є підтвердження факту надання правничої допомоги, її зв`язку із розглядом конкретної справи та співмірності заявленої суми зі складністю спору та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн є співмірною зі складністю даної справи, обсягом матеріалів, необхідністю аналізу спеціального законодавства у сфері електроенергетики, підготовкою процесуальних документів та представництвом інтересів відповідача у суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності витрат є переважно оціночними та не підтверджені належними доказами, які б свідчили про очевидну надмірність або необґрунтованість заявленої до стягнення суми.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 та додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2026 у справі № 904/6809/25, колегія суддів встановила, що вони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами, з наданням оцінки всім істотним доводам учасників справи.
Керуючись ст. ст.129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управбуд «Західний» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2026 у справі № 904/6809/25 – залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2026 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2026 у справі № 904/6809/25– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 01.07.2026.

Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.Ю. Демчина

Суддя Т.В. Стефанів