ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1780/26 Справа № 208/2279/26 	  	Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2 	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача   ОСОБА_2 
суддів      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участю секретаря судового засідання  ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Кам`янської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Кам`янського від 03 березня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025046160000364 стосовно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, маючого середню освіту, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
17 липня 2024 року вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська, за ч. 2 ст. 125 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_8 
обвинуваченого ОСОБА_7 
захисника ОСОБА_9 

ВСТАНОВИВ:
Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 червня 2011 року, ОСОБА_7 зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_11 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини щомісяця, починаючи з 17 травня 2011 року і до досягнення дитиною віку повноліття.
ОСОБА_7 , знаючи про обов`язковість виконання рішення суду, став на шлях злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду аліментів на утримання неповнолітнього сина, не вживав заходів до офіційного працевлаштування, з метою приховування заробітку, який підлягає обліку при відрахуванні аліментів, у Кам`янську філію Дніпропетровського обласного центру зайнятості на облік не став.
В період березня 2025 – червня 2025 року, ОСОБА_7 будучи військовослужбовцем Збройних Сих України у військовій частині НОМЕР_1 , маючи офіційне джерело доходу, а також, працюючи без офіційного працевлаштування по листопад 2025, отримуючи грошові кошти готівкою, аліменти добровільно не виплачував, матеріальної допомоги та будь-якої допомоги на утримання дитини не у грошовій формі не надавав, участі у вихованні сина не брав, внаслідок чого станом на 19 лютого 2026 року допустив заборгованість зі сплати аліментів на його утримання, у розмірі 405742,13 грн., що сукупно склало суму виплат за 177 місяців 19 днів відповідних платежів.

Вироком Заводського районного суду м. Кам`янського від 03 березня 2026 року ОСОБА_7 визнано винним за ч. 1 ст. 164 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання призначеного за даним вироком, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Заводського районного м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 1 року обмеження волі зі штрафом в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 1700 гривень.
Вирок в частині покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 1700 гривень, ухвалено виконувати самостійно.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбуття покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік.
Згідно ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_7 протягом іспитового строку: не виїжджати за межі України без погодження уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала. 
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 164 КК України покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року та остаточно призначити покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік, із штрафом в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 1700 гривень. 
Вирок в частині покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 1700 гривень, виконувати самостійно. 
Згідно з п.1-3 ч. 2, п.3 ч.3 ст. 59-1 КК України, зобов`язати ОСОБА_7 , протягом строку пробаційного нагляду виконувати такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано посаду (роботу).
В іншій частині вирок суду першої інстанції прокурор просить залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. ст. 71, 75 КК України. Прокурор вказує, що суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_7 , хоча й призначив його остаточно за сукупністю вироків, із застосуванням ст. 71 КК України, однак звільнив обвинуваченого від його відбування на підставі ст. 75 КК України, тобто не дотримався вимог ч. 4 ст. 71 КК України, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту. Таким чином, при призначенні ОСОБА_7 міри покарання суд повинен був керуватися положеннями ст. 71 КК України і призначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке мало б бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Вважав рішення суду про звільнення ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробовуванням, є необґрунтованим та невмотивованим, особливо з урахуванням того факту, що він не відбувши покарання за попереднім вироком, знову вчинив нове умисне кримінальне правопорушення. 

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.
Обвинувачений та захисник не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Мотиви суду.
Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 164 КК України та доведеність його вини ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не переглядаються. 
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 а також на кваліфікацію його дій, не виявлено.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, тягне за собою скасування судового рішення.
Серед завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою кореспондуються вимоги ч. 1 ст. 370 КПК України про ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Так, положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 71 КК України передбачено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягаютьі виконуються самостійно. 
Отже, положення ч. 3 ст. 72 КК не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих a покарань. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абз. 1 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», за сукупністю вироків (ст. 71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарания вчинила новий злочин, а також, коли нове кримінальне правопорушения вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили. При застосуванні правил ст. 71 КК України, судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. 
Однак, при призначенні покарання ОСОБА_7 в даному кримінальному провадженні, судом першої інстанції вищевказаних положень закону України про кримінальну відповідальність враховано не було, що призвело до неправильного застосування судом норм ст. ст. 71, 75 КК України.
Як вбачається із оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 був раніше судимий за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 липня 2024 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700, 00 гривень.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КК України ОСОБА_7 вчинив у період з 01 травня 2011 року по 19 лютого 2026 року, тобто в період невідбутої частини основного покарання за попереднім вироком, а тому звільнення від відбування покарання з випробуванням при сукупності вироків в даному кримінальному провадженні є неможливим. 
Натомість, суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 , хоча й призначив його остаточно за сукупністю вироків, із застосуванням ст. 71 КК України, однак звільнив обвинуваченого від його відбування на підставі ст. 75 КК України, що прямо суперечить вимогам норм вище проаналізованої ч. 4 ст. 71 КК України, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а відтак є підставою для скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного обвинуваченому покарання.
Таким чином, при призначенні ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 164 КК України остаточної міри покарання, суд першої інстанції повинен був керуватися положеннями ст. 71 КК України і призначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке мало б бути більшим як від покарання, призначеного за вчинення нового кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, так і від невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 липня 2024 року.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 421 КПК, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, через неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, колегія суддів вбачає правові підстави для скасування вироку суду в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в цій частині, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 164 КК України покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік, із покладенням на нього обов`язків передбачених ч. 2, 3 ст. 59-1 КК України, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за правилами сукупності вироків, призначити обвинуваченому остаточне покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік, із штрафом в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 1700 гривень. При цьому, вирок в частині покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 1700 гривень, підлягає самостійному виконанню. 
Саме таке покарання на думку колегії суддів, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального закону, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Тож, враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку в суді апеляційної інстанції.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 407, 409, 413, 420 КПК України, апеляційний суд –

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 - задовольнити.
Вирок Заводського районного суду м. Кам`янського від 03 березня 2026 року стосовно ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 164 КК України в частині призначеного йому покарання – скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 164 КК України покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік, із штрафом в розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 1700,00 гривень. 
Вирок в частині покарання у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 1700,00 гривень - виконувати самостійно. 
Згідно з п. 1-3 ч. 2, п. 3 ч. 3 ст. 59-1 КК України зобов`язати ОСОБА_7 протягом строку пробаційного нагляду виконувати наступні обов`язки: 
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано посаду (роботу). 
В іншій частині вирок суду – залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст вироку вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді Дніпровського 
апеляційного суду:

____________________  __________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3   ОСОБА_4