154/5040/25 
2/154/440/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2026 Володимирський міський суд Волинської області під головуванням судді Пустовойт Т.В., при секретарі судового засідання Мазій І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів у позику,
ВСТАНОВИВ:
12 грудня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (далі ТОВ «Кошельок») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №3365815532-373156 від 16 червня 2021 року. 
Позов мотивований тим, що 16 червня 2021 року між ТОВ «Кошельок» та відповідачем шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір про надання коштів у позику, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 4000 грн строком на 22 календарні дні.
На виконання умов договору позивач перерахував кредитні кошти на платіжну картку відповідача, однак останній свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на день звернення до суду утворилася заборгованість у загальному розмірі 13680 грн, яка складається із 4000 грн основної суми кредиту та 9680 грн процентів за користування кредитом. У зв`язку з наведеним позивач просив стягнути зазначену суму заборгованості, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. 
У відзиві на позовну заяву відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти позовних вимог, зазначали, що нарахування процентів після закінчення первісного строку кредитування суперечить вимогам чинного законодавства та правовим висновкам Верховного Суду. Крім того, посилалися на те, що після звернення позивача до суду відповідачем сплачено 4000 грн, які, на його думку, повинні бути зараховані в рахунок погашення основної суми боргу.
17 квітня 2026 року представником позивача Гурським Г.Ю. через підсистему «Електронний суд» подано додаткові письмові пояснення, у яких зазначено, що здійснений відповідачем платіж відповідно до умов договору підлягає зарахуванню насамперед у рахунок погашення процентів за користування кредитом, а тому після його врахування до стягнення підлягає 9680 грн, з яких 4000 грн становить непогашена сума кредиту, а 5680 грн — проценти за користування кредитом. Також представник позивача зазначив, що проценти нараховані правомірно, оскільки пунктами 3.6–3.8 договору сторони погодили механізм продовження строку користування кредитом шляхом настання відкладальної обставини, передбаченої статтею 212 ЦК України. На підтвердження своєї правової позиції представник позивача послався на практику Верховного Суду щодо свободи договору та презумпції правомірності правочину. 
Ухвалою від 02.01.2026 прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено наступні обставини.
16 червня 2021 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №3365815532-373156, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 4000 грн, а позичальник — повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 
Згідно з паспортом споживчого кредиту до зазначеного договору сума кредиту становить 4000 грн, строк кредитування — 22 календарні дні, процентна ставка — відповідно до умов договору, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача — 5760 грн, з яких загальні витрати за кредитом становлять 1760 грн. 
На підтвердження виконання своїх договірних зобов`язань позивачем надано документи щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, а також розрахунок заборгованості. 
Під час розгляду справи встановлено, що після відкриття провадження у справі відповідач здійснив платіж на користь позивача у сумі 4000 грн, який позивач врахував при визначенні остаточного розміру позовних вимог у додаткових письмових поясненнях від 17 квітня 2026 року.
Оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до статей 626, 627, 629 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, визначенні його умов, а укладений договір є обов`язковим для виконання.
Частиною другою статті 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Матеріалами справи підтверджується, що спірний договір укладено в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора, а кредитні кошти були перераховані відповідачу відповідно до його умов. 
Доказів, які б свідчили про неотримання відповідачем кредитних коштів, їх помилкове зарахування чи укладення договору всупереч його волі, матеріали справи не містять.
Більше того, після звернення позивача до суду відповідач здійснив платіж у сумі 4000 грн, який позивач зарахував при визначенні остаточного розміру позовних вимог. Така поведінка відповідача узгоджується з існуванням між сторонами кредитних правовідносин та спростовує доводи про відсутність підстав для виникнення грошового зобов`язання. 
Таким чином, суд вважає доведеними факт укладення між сторонами договору про надання коштів у позику №3365815532-373156 від 16 червня 2021 року та виконання позивачем свого обов`язку щодо надання відповідачу кредитних коштів.
Разом із тим встановлення зазначених обставин саме по собі не є підставою для задоволення позову в повному обсязі, оскільки суд повинен перевірити обґрунтованість кожної складової заявленої до стягнення заборгованості.
Як убачається із додаткових письмових пояснень представника позивача, вимоги про стягнення процентів у сумі 5680 грн обґрунтовані тим, що пунктами 3.6–3.8 договору сторони погодили механізм продовження строку користування кредитом, а тому проценти нараховані за період до 05 жовтня 2021 року правомірно. На підтвердження цієї позиції представник позивача посилається на положення статті 212 ЦК України, принцип свободи договору та правові висновки Верховного Суду. 
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із того, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо інше прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Під час розгляду справи відповідач не заявляв вимог про визнання недійсними окремих положень договору, у тому числі пунктів 3.6–3.8, а матеріали справи не містять підстав для висновку про їх нікчемність. Відтак суд виходить із чинності договору та погоджених сторонами умов.
Разом із тим предметом даного спору є не питання дійсності кредитного договору чи окремих його положень, а наявність правових підстав для стягнення заявленої позивачем суми заборгованості.
Саме тому суд перевіряє не лише відповідність умов договору вимогам закону, а й те, чи підтверджений належними та допустимими доказами заявлений до стягнення розмір процентів та чи відповідає він умовам кредитування, які були доведені до відома відповідача до укладення договору.
Як встановлено судом, до укладення договору відповідачу було надано паспорт споживчого кредиту, відповідно до якого сума кредиту становила 4000 грн, строк кредитування — 22 календарні дні, а загальні витрати за кредитом — 1760 грн. Саме цей документ містив інформацію про основні умови кредитування, необхідну для прийняття споживачем рішення щодо укладення договору. 
При вирішенні спору суд враховує також правові висновки Верховного Суду, на які посилається позивач, однак оцінює їх у взаємозв`язку з конкретними обставинами цієї справи, положеннями Закону України «Про споживче кредитування» та змістом паспорта споживчого кредиту.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач довів наявність правових підстав для стягнення процентів за користування кредитом лише в розмірі 1760 грн, тобто у межах умов кредитування, доведених до відома відповідача до укладення договору.
Оскільки під час розгляду справи встановлено, що після звернення позивача до суду відповідачем сплачено на користь позивача 4000 грн, суд вважає за необхідне визначити правові наслідки зазначеного платежу.
Як убачається з додаткових письмових пояснень представника позивача від 17 квітня 2026 року, позивач просить врахувати зазначений платіж відповідно до погодженої сторонами черговості погашення заборгованості, визначеної договором, а не як погашення виключно основної суми кредиту. 
Відповідно до статті 534 ЦК України, якщо сума проведеного платежу є недостатньою для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, вимоги кредитора погашаються у черговості, встановленій договором або законом.
Дослідивши умови кредитного договору, суд встановив, що сторони погодили порядок зарахування платежів позичальника, відповідно до якого сплачені кошти насамперед спрямовуються на погашення процентів за користування кредитом, а після цього - на погашення основної суми кредиту. 
Оскільки суд дійшов висновку, що обґрунтованими та такими, що підлягають судовому захисту, є вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 1760 грн, саме ця сума підлягає першочерговому погашенню за рахунок здійсненого відповідачем платежу.
Після зарахування 1760 грн у рахунок погашення процентів залишок сплачених коштів становить 2240 грн, які відповідно до погодженої сторонами черговості погашення заборгованості підлягають зарахуванню в рахунок погашення основної суми кредиту.
Враховуючи, що сума отриманого відповідачем кредиту становила 4000 грн, після зарахування 2240 грн у рахунок її погашення непогашеним залишається основний борг у розмірі 1760 грн.
Доводи відповідача про необхідність зарахування усієї сплаченої суми виключно в рахунок погашення тіла кредиту суд відхиляє, оскільки вони суперечать погодженому сторонами порядку виконання грошового зобов`язання, який під час розгляду справи не визнано недійсним та не спростовано належними доказами.
Водночас суд відхиляє і доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення процентів у розмірі 5680 грн, оскільки, як зазначено вище, у цій частині заявлені вимоги не знайшли належного підтвердження матеріалами справи та не можуть бути визнані такими, що підлягають судовому захисту.
Таким чином, оцінивши кожний доказ окремо та всі докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Обґрунтованими та такими, що підлягають судовому захисту, є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту №3365815532-373156 від 16 червня 2021 року, у розмірі 1760 грн, яка складається із непогашеної основної суми кредиту, тоді як у решті заявлених позовних вимог слід відмовити.
Наданий позивачем розрахунок не дає можливості перевірити правильність визначення залишку основної суми кредиту після здійснення відповідачем платежу, оскільки не містить відомостей про порядок його зарахування та розрахунок залишку заборгованості після такого зарахування. Водночас первісний розрахунок заборгованості також не може бути покладений в основу рішення, оскільки він здійснений виходячи із нарахування процентів у розмірі 9680 грн, тоді як суд дійшов висновку, що обґрунтованими та такими, що підлягають судовому захисту, є вимоги про стягнення процентів лише у сумі 1760 грн.
За таких обставин суд визначає розмір непогашеного грошового зобов`язання шляхом застосування до встановлених обставин справи погодженого сторонами порядку виконання грошового зобов`язання, а не шляхом зміни предмета чи підстав позову.
Відповідно до статті 534 ЦК України, якщо сума проведеного платежу є недостатньою для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, вимоги кредитора погашаються у черговості, встановленій договором або законом.
Пунктом 4.7 договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту № 3365815532-373156 від 16 червня 2021 року, сторони погодили, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язань за договором у повному обсязі сплачена позичальником сума погашає вимоги у такій черговості: у першу чергу – прострочені проценти за користування кредитом, у другу – прострочену до повернення суму кредиту (за наявності), у третю – нараховані проценти за користування кредитом, у четверту – суму кредиту, у п`яту – неустойку та інші платежі. 
Оскільки суд дійшов висновку, що обґрунтованими та такими, що підлягають судовому захисту, є вимоги про стягнення процентів за користування кредитом у сумі 1760 грн, саме ця сума відповідно до погодженої сторонами черговості підлягає першочерговому погашенню за рахунок здійсненого відповідачем платежу.
Із сплаченої відповідачем суми 4000 грн після погашення процентів у сумі 1760 грн залишок коштів становить 2240 грн, який відповідно до пункту 4.7 договору підлягає зарахуванню в рахунок погашення основної суми кредиту. 
Враховуючи, що сума отриманого відповідачем кредиту становила 4000 грн, після зарахування 2240 грн у рахунок її погашення непогашеною залишається основна сума боргу у розмірі 1760 грн.
Таким чином, оцінивши кожний доказ окремо та всі докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що обґрунтованими та такими, що підлягають судовому захисту, є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання коштів у позику № 3365815532-373156 від 16 червня 2021 року у розмірі 1760 грн, тоді як у решті позовних вимог щодо стягнення кредитної заборгованості слід відмовити.
Щодо судових витрат
Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн, на підтвердження чого надано договір про надання правничої допомоги, додаток до нього, акт приймання-передачі наданих послуг та детальний опис виконаних адвокатом робіт. 
Вирішуючи питання про розподіл зазначених витрат, суд враховує критерії, визначені статтями 137, 141 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаної представником позивача роботи, ціну позову, результат вирішення спору та принцип співмірності судових витрат.
Зважаючи на те, що справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, не була пов`язана зі значним обсягом доказування чи проведенням судових експертиз, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що обґрунтованим та співмірним є відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 грн., в іншій частині відмовити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Сплата судового збору підтверджується платіжною інструкцією №4388 від 02.12.2025.
При розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 13680 грн. і задоволено на суму 1760 грн., тобто на 12,86% (1760х100:13680 ).
Таким чином, з ОСОБА_1 на корить ТОВ «Кошельок» слід стягнути 311,65 грн. (2422,40х 12,86%) судового збору.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, статтями 204, 526, 534, 626, 627, 629, 639, 1048, 1054 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про споживче кредитування», суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» заборгованість за договором про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту №3365815532-373156 від 16 червня 2021 року, у розмірі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят),00 гривень, та 311,65 грн. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Володимирський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя      Тетяна Пустовойт