П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2448/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Дмитро Миколайович 
Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В. 
28 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ватаманюка Р.В. 
суддів: Курка О. П.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В :
рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення від 30.12.2023 №2842 начальника 1 групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » шостого ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вказує про обгрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що 30.12.2023 автобусом Житомир-Варшава позивач прибув до пункту пропуску через державний кордон України « ІНФОРМАЦІЯ_2 » шостого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Для перетину кордону позивачем, на його думку, надано передбачені статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-ХІІ (далі - Закон №3857-ХІІ) документи, що дають право громадянину України на виїзд з України, зокрема: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, військовий квиток, посвідчення учасника бойових дій, свідоцтва про народження дітей.
Однак, начальник 1 групи відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » лейтенант ОСОБА_3 в усній розмові повідомив, що не дає позивачу дозволу на перетин державного кордону, при цьому, як стверджує позивач, йому не було пояснено з яких підстав йому відмовлено у перетині кордону, надано письмове рішення від 30.12.2023 №2842, в якому вказано, що підставою відмови є: «не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки».
Вважаючи рішення відповідача необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України від 05.11.2009 №1710-VI "Про прикордонний контроль" (далі - Закон №1710-VI).
Частиною 1 статті 2 Закону №1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Відповідно до абзацу першого частини 1 статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України Про Державну прикордонну службу України, іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
За приписами частини 1 статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України від 05.06.2023 №457.
Так, у рішенні, поміж іншого, зазначається причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження.
Обґрунтовуючи відмову у перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 30.12.2023 №2842 зазначив, що ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указу Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", Закону України "Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтверджують мету своєї поїздки.
В оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише послався на Правила перетинання державного кордону громадянами України, проте не зазначив конкретну норму (пункт, статтю) законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
Також, спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.
Крім того, причиною відмови у перетинанні кордону вказано "не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки".
Судом першої інстанції правильно вказано, що наведена в оскаржуваному рішенні причина є формальною та необґрунтованою, оскільки позивач повідомив мету поїздки прикордонному пункту.
З огляду на вказане, рішення від 30.12.202 №2842 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається у можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.
Аналогічні висновки були викладені у постанові Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №380/11916/22 в подібних правовідносинах.
Виходячи зі змісту заяв по суті справи щодо фактичної підстави для відмови позивачу в перетинанні державного кордону, суд зазначає таке.
Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 (далі - Правила №57) визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Згідно ч.2 Правил №57 перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу.
У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.
Згідно матеріалів справи під час паспортного контролю 30.12.2023 у пункті пропуску через митний кордон України «Ягодин» ОСОБА_1 було надано уповноваженим працівникам державної прикордонної служби комплект документів, зокрема: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, військовий квиток, посвідчення учасника бойових дій, свідоцтва про народження дітей.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач під час проходження паспортного контролю надав працівникам прикордонної служби усі документи, зазначені у переліку, які дають йому право на перетин державного кордону України.
За таких обставин у позивача було наявне право на перетин державного кордону згідно умов, що визначені Правилами №57.
Однак, незважаючи на те, що позивачем було надано весь комплект документів, що підтверджують законність виїзду ОСОБА_1 за межі території України, відповідачем незаконно та протиправно було відмовлено у перетині державного кордону України.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності у позивача законних підстав для виїзду за межі України є необґрунтованими, оскільки належними та допустимими доказами у справі підтверджено, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 (2011 р.н.), ОСОБА_4 (2006 р.н.) та ОСОБА_5 (2018 р.н.), що стверджується відповідними свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 . В силу імперативних приписів абзацу 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України (затверджених постановою КМУ № 57), позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації за сімейними обставинами, а отже, наділений законним правом на перетин державного кордону у період дії правового режиму воєнного стану.
Твердження апелянта про обов`язковість наявності у військовому квитку позивача відмітки про «зняття» або «виключення» з військового обліку як передумови для реалізації права на виїзд суд відхиляє, оскільки таке суперечать Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наявність статусу багатодітного батька є законодавчо визначеною підставою для отримання відстрочки від призову, а не для позбавлення особи статусу військовозобов`язаного з повним виключенням з обліку. Відтак, наявний у військово-обліковому документі позивача штамп «Взято на військовий облік» від 27.02.2023 у повній мірі свідчить про дотримання ним військово-облікової дисципліни, а вимоги суб`єкта владних повноважень щодо надання документів про виключення з обліку є протиправним розширенням вимог чинного законодавства.
Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові у справі № 260/2807/22, є безпідставним з огляду на нерелевантність зазначеної судової практики через відмінність фактичних обставин. У вказаній постанові не міститься правового висновку про те, що наявність відмітки про виключення з військового обліку є безальтернативною та обов`язковою умовою для реалізації права на перетин кордону особами, які мають право на відстрочку за сімейними обставинами.
Доводи відповідача про те, що факт розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_6 на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2021 року автоматично свідчить про неутримання позивачем своїх дітей є необгрунтованими. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками та проживання дитини окремо від одного з них не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини, який в силу статті 180 СК України виникає автоматично з факту батьківства. 
Оскільки відповідачем у порядку частини 2 статті 77 КАС України не надано жодних належних доказів на спростування факту утримання позивачем своїх дітей (відомостей про наявність заборгованості зі сплати аліментів чи рішення суду про позбавлення батьківських прав), надання трьох свідоцтв про народження є вичерпним підтвердженням виконання батьківського обов`язку, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення про відмову у перетинанні державного кордону.
За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв`язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Курко О. П.    Боровицький О. А.