ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/2775/25 Головуючий суддя І інстанції Карімов І. В.
Провадження № 22-ц/818/518/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року  м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лебедєва Дмитра Володимировича на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14 липня 2025 року, у цивільній справі №636/2775/25, за позовною ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лебедєва Дмитра Володимировича до Чугуївської міської ради Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель,
в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Лебедєва Дмитра Володимировича через підсистему «Електронний суд» звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить частини вищевказаного житлового будинку на підставі нотаріально посвідченого 17.102012 року свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Раніше весь будинок належав ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого 22.05.1968 договору купівлі- продажу будинку. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті в порядку спадкування ніхто не прийняв спадщину у вигляді частки вказаного житлового будинку і право власності не оформлював. Тобто на сьогоднішній день власники частки будинку відсутні. Позивачка зверталась до Чугуївської міської ради Харківської області для набуття права власності на спірне майно, однак отримала відповідь від 18.03.2025 про необхідність звернення до суду з позовом. Оскільки, починаючи з 2001 року позивачка проживала у вказаному житловому будинку, а з 2012 року фактично, добросовісно, відкрито, безперервно володіла та користувалася всією житловою будівлею, в тому числі, чужим майном - 1/4 часткою житлової будівлі, що належала ОСОБА_3 , утримувала цю будівлю, оплачувала комунальні послуги, ОСОБА_1 заявляє про застосування ч.2 ст. 344 ЦК України.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 14 липня 2025 року у задоволені позову було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лебедєв Дмитро Володимирович подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву.
Вказав, що позивачка надала до суду достатньо доказів на підтвердження наявності підстав для набуття права власності на вказаний будинок за набувальною давністю, проте суд першої інстанції не належним чином дослідив фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, в результаті чого дійшов неправильних висновків та прийняв неправильне та протиправне судове рішення. 
Інші доводи апеляційна скарга за своїм змістом є аналогічною доводам позовної заяви.
Вказав, що ОСОБА_1 вже більше ніж 10 років безперервно і відкрито володіє житловим будинком.

Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула скаргу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що має місце добросовісне заволодіння спірним домоволодінням, а також - проживання тривалого часу, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна. Відповідно до ст.555 ЦК УРСР ( в редакції, яка діяла на час смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) спадщина перейшла до держави в особі відповідної місцевої ради, що виключає застосування до виниклих правовідносин набувальної давності. Позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.
Надані суду по утриманню будинку, а також звіт про оцінку майна підтверджують лише наявність житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та є недостатніми доказами вище вказаних та необхідних згідно норми ст. 344 ЦК України обставин. Оскільки власником будинку, на яку претендує позивач, була інша особа, про що позивачу відомо, не можна вважати добросовісним її володіння нерухомістю, яка належить цій особі. Відсутність власників або спадкоємців цих власників, які могли б прийняти спадщину, не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном добросовісним.
Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, та відхиляє доводи сторони позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Частинами 1,4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц, від 22 лютого 2021 року у справі №607/21758/19.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18 не знайшла підстав для відступлення від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі № 278/2443/18 (провадження № 61-19963св21), від 01 листопада 2023 року у справі № 369/2190/22 (провадження № 61-3246св23).
Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що житловий будинок що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 22.05.1968 року державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок з надвірними побудовами , що знаходиться у АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстроване в Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3 23.08.1968 р. в книзі № 39. 
У цьому ж договорі купівлі-продажу будинку міститься запис державного нотаріуса Є.Г. Дідік про те, що 09 червня 2000 року Чугуївською держнотконторою по реєстру № 1164 видано свідоцтво про право на спадщину на частини вказаного житлового будинку на ім`я ОСОБА_2 . Факт смерті власника будинку ОСОБА_3 22 серпня1998 року підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 22.08.1998 Кочетоцькою селищною радою Чугуївського району Харківської області. 
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області Дідік Є.Г. 17.10.2012 року, спадкоємицею ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка ОСОБА_1 , яка проживає у АДРЕСА_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого на земельній ділянці Кочетоцької селищної ради площею 2290 кв.м, у АДРЕСА_1 , які належать спадкодавиці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09.06.2000 року Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області по реєстру № 1164 та зареєстрованого у Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області 23.06.2000 року за №39.
Право власності на вказані частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого у АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 46266175 від 25.10.2015 року.
Позивачка зазначає, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , спадщину у вигляді спірної частки спірного будинку ніхто не прийняв. 
Позивачка вказує, що вона з 2012 року фактично добросовісно, відкрито, безперервно користується усім будинком, обслуговує його, оплачує комунальні платежі, проживає в ньому, але не має можливості належним чином оформити документи стосовно зміни власника на частину цього будинку.
За приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 69 ЦПК України встановлено, що свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.
Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини.
Частиною 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши, що ОСОБА_1 достовірно знала та зазначила у своїй позовній заяві про те, що власником жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , була – ОСОБА_3 (а.с.3), обізнана відносно того, що власником 1/4 частини житлового будинку, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , добросовісним. Смерть ОСОБА_3 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останньої, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
Також, відповідно до статті 555 ЦК УРСР ( в редакції, яка діяла на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_3 ) були передбачені підстави переходу спадщини до держави, в тому числі й відповідно до пункту 2 частини 1 зазначеної статті, відповідно до якого спадкове майно за правом спадкоємця переходить до держави якщо у спадкоємця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини ( пункт 5 частини 1 статті 555 ЦК УРСР). Таким чином, після смерті ОСОБА_3 спадщина відповідно до вищезазначеної норми права перейшла до держави в особі відповідної ради, що виключає застосування до виниклих правовідносин набувальної давності.
Доводи скарги про те, що утримання будинку тощо підтверджує давність та відкритість володіння чужим майном, не дають підстав для висновку, щодо застосування до виниклих правовідносин набувальної давності, оскільки право власності може бути набуте лише на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України.
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_3 за свого життя у встановленому законом порядку не відмовилася від свого права власності на належне їй майно, та за відсутності даних про те, що вказане майно відповідно до ст. 1277 ЦК України не було визнано відумерлою спадщиною, оскільки вищевказані докази не є достатніми для встановлення безперервного володіння спірним майном протягом 10 років, тому суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до змісту норми ст. 344 ЦК України та згаданих правових висновків касаційного суду відмовив у задоволенні позову, за його недоведеністю.
Наведені з цього приводу доводи скарги не знайшли свого підтвердження відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, а тому колегія суддів їх відхиляє.
Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, позивачем, всупереч зазначеним вимогам закону, не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивачка не є добросовісним набувачем та користувачем спірного житлового будинку більш ніж 10 років.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивачки про те, що вона з 2012 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком, а тому наявні підстави для набуття права власності на майно у порядку, визначеному ст. 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник (у даному випадку орган місцевого самоврядування) утримався від визнання спадщини відумерлою.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач більше 10 років добросовісно, відкрито та безперервно володів спірним майном, робила ремонт будинку, сплачує комунальні послуги, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на 1/4 частку спірного житлового будинку за набувальною давністю, безпідставні, оскільки сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.
Аргументи скарги про те, що вона більше 10 років безперервно проживає у спірному житловому будинку, до уваги прийняти не можна, оскільки ці дії позивача не свідчать про набуття нею права власності на житловий будинок та не є підставою для набуття такого права.

Колегія суддів, приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачкою даним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, зокрема, безтитульність (власник майна відсутній) та добросовісність (власник майна невідомий), як складові елементи володіння чужим майном, а тому суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання за нею права власності на відповідні частини будинку за набувальною давністю.

Отже за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю у порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки рішення суду залишено без змін перерозподіл судових витрат не проводиться, понесені позивачкою витрати зі сплати судового збору залишаються за нею.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лебедєва Дмитра Володимировича – залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14 липня 2025 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 10 червня 2026 року.

Головуючий   В.Б.Яцина.

Судді колегії    Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.